Номер провадження: 22-ц/813/3080/22
Справа № 522/1884/18
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.11.2022 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді - Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

за участю секретаря - Малюти Ю.С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ),

відповідач ОСОБА_3 ,

відповідач ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 березня 2021 року у складі судді Домусчі Л.В.,

в с т а н о в и в:

У лютому 2018 року позивачка звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину від 16.10.2013, видане державним нотаріусом Другої Одеської державної нотаріально контори Масловою М.В. ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , як сину померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 ; визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом ОСОБА_6 , посвідченого 01.09.2009 приватним нотаріусом Брандіс А.Б. Одеського міського нотаріального округу, на вказану квартиру, заг.пл.66,2 кв.м., житл.пл.33,9 кв.м.; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності № 559316, внесений державним реєстратором Масловою М.В., Друга Одеська державна нотаріальна контора, підстава виникнення права власності: договір №1-663 виданий 06.05.2014, за ОСОБА_4 щодо об`єкта нерухомого майна реєстр. номер 01, за адресою АДРЕСА_2 ; витребувати нерухоме майно, вилучити у ОСОБА_4 вказану квартиру та передати її ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 та при народженні мала прізвище ОСОБА_2 , її батьком є ОСОБА_3 , гр. США, ІНФОРМАЦІЯ_3 .. Вона змінила ім`я на ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про зміну імені від ІНФОРМАЦІЯ_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її баба, матір батька, ІНФОРМАЦІЯ_5 в США, з якою вона мамою спілкувались постійно від дня її народження і до її смерті та мали близькі стосунки. За життя бабуся мала різні імена: ОСОБА_8 , з 1987 року ОСОБА_9 , з 1994 року ОСОБА_10 оскільки вдруге одружилась в США з ОСОБА_11 , ОСОБА_6 ( ОСОБА_12 ) ОСОБА_5 . Про акту зміни прізвища з « ОСОБА_13 » на « ОСОБА_14 » їй не відомо, але бабусі було видано ВГІРФО ОМУ ГУ в Одеській області 16.04.2010 посвідку на постійне проживання, та в 2002 році їй було надано ідентифікаційний номер НОМЕР_1 . У 1995 році вона прибуло з США до України, проживала в Україні та в США. В США бабуся працювала лікарем і також використовувала своє дошлюбне прізвище ОСОБА_10 для здійснення медичної практики. З квітня по липень 2011 року бабуся в останнє приїздила в Україну та перебувала в Одесі, в грудні 2011 року в останнє прислала посилку, використовуючи прізвище « ОСОБА_14 ». Позивачка з матір`ю ОСОБА_15 регулярно спілкувались з нею по скайпу по кілька разів на тиждень під час її перебування і на лікуванні, до самої її смерті. Про зміну імені з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_10 » шляхом отримання судового рішення позивачці невідомо. Свідоцтво про смерть отримано сестрою бабусі ОСОБА_16 на ім`я « ОСОБА_17 », яке при перекладі українською мовою було перекладено вже як ОСОБА_5 , а не як ОСОБА_10 . Саме ОСОБА_10 належала на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 . Після смерті бабусі позивачка згадала, що ІНФОРМАЦІЯ_6 (було їй 12 років) бабуся зателефонувала їй та матері, та повідомила про складання заповіту на її користь на дану квартиру та сказала, що заповіт буде зберігатись із правовстановлюючими документами в цій квартирі, та який позивачка ні її мати ніколи не бачили. На момент смерті бабусі позивачці було 15 років, як неповнолітня вона прийняла спадщину відповідно до ч.4 ст.1268 ЦК України та набула речове право на спадкове майно з моменту відкриття спадщини. 28.12.2017 позивачці стало достовірно відомо, що 01.09.2009 був посвідчений заповіт на ім`я позивачки ОСОБА_2 на квартиру, що вбачається з відповіді нотаріуса Брандіс А.Б. на запит нотаріуса від 21.12.2017 та отримано 28.12.2017.

16.10.2013 державним нотаріусом Другої Одеської державної нотаріальної контори Масловою М.В. її батькові ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право на спадщину по закону на спірну квартиру. Таким чином батько мав право успадкувати за законом лише майно, яке не охоплене заповітом, тому свідоцтво має бути визнано недійсним. На момент подачі позову позивачка здійснювала дії пов`язані з видачою дубліката заповіту. На прохання її знайти заповіт батько повідомив що заповіту не знайшов та відсутні документи про родинні зв`язки. 03.12.2012 її мати отримала витяг зі спадкового реєстру, в якому інформація про наявність заповіту ОСОБА_5 відсутня. В серпні 2014 року позивача поїхала в м. Одесу пошукати в квартирі заповіт, але по приїзду з`ясувала доступу до квартири не має. В 2015 році їй стало відомо що за заявою батька заведена спадкова справа. 25.01.2016 вона звернулась до Другої Одеської державної нотаріальної контори с заявою про витребування нотаріусом інформації про заповіт та про звернення про видачу дубліката заповіту. 09.02.2016 вона отримала відповідь, що закінчена спадкова справа до майна померлої ОСОБА_5 на все майно видані свідоцтва про право власності на спадщину за законом, заповіт відсутній, і роз`яснено право на звернення до суду.

Рішенням Приморського районного м. Одеси від 11 березня 2021 року в задоволені позову відмовлено. Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрати за надану правову допомогу у розмірі 71 000 грн. В іншій частині заяви ОСОБА_4 про стягнення судових витрат відмовлено.

ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, рішення суду просить скасувати та постановити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі та відмову в задоволенні заяви ОСОБА_4 про стягнення витрат за надану правову допомогу в розмірі 71 000 грн. У випадку не задоволення вимоги про скасування рішення суду в частині розподілу судових витрат та у разі відмови в задоволені позову, просить зменшити розмір витрат на правову допомогу до 9500 грн.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом зроблено помилковий висновок на підставі правильно встановлених фактичних обставин про недосягнення повноліття позивачкою на момент відкриття спадщини, що позивачка не прийняла спадщину, пропустила шестимісячний строк звернення до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини та мала звертатися з позовною вимогою про надання додаткового строку для прийняття спадщини внаслідок незастосування частини 4 статті 1268 ЦК України, застосування статей 1269, 1270 ЦК України, які до неповнолітніх спадкоємців не застосовуються.Судом в мотивувальній частині рішення в основному правильно наведено перелік доказів, які в сукупності підтверджують обставину, на яку посилалася позивачка в позовній заяві як підставу своїх вимог, при цьому не зазначено та не дано оцінку доказам та фактам, які стали відомі суду і позивачці під час огляду цивільної справи №522/18781/13, також не зазначено зміст заповіту. Судом перелічено докази, але не дано їм оцінки в сукупності та не зроблено висновок щодо встановлених судом обставин та зазначено які правовідносини випливають з цих обставин.Сукупністю зібраних у справі доказів, матеріалами спадкової справи підтверджується, що при перекладі на українську різними перекладачами в різних відомих позивачці документах зазначається як ОСОБА_10 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_12 , ОСОБА_12 , російською « ОСОБА_18 ». Виправити документи після смерті особи позивачка не має повноважень, ані можливості. Відповідачі не подавали ніяких доказів чи заперечень на спростування цієї обставини, в заявах по суті спору цю обставину, відповідно до статті 82 ЦПК України не визнали, але й не заперечували.Факт звернення позивачки до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, відповідь нотаріуса про те, що всі свідоцтва про право на спадщину видані та вона має право звернутися до суду, успадкування спірного майна спадкоємцем за законом правильно встановлені судом, але неправильно встановлені правовідносини та зроблено хибний висновок, що позивачка пропустила шестимісячний строк для прийняття спадщини та не зверталась з позовною вимогою про надання їй додаткового строку на прийняття спадщини через незастосування частини 4 статті 1268 ЦК України.Суд правильно встановив день звернення до суду. При цьому суд не застосував частину 4 статті 261 ЦПК України та зробив помилковий висновок про пропущений строк позовної давності.Судом не з`ясовано намір відповідача ОСОБА_3 укласти мирову угоду на початку розгляду справи, який підтверджує адвокат Сокалюк В.П., представник відповідача ОСОБА_4 в заяві про поновлення строку для подання заяви про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу, що подана до суду 11.11.2020.Судом не було в підготовчому провадженні вирішене питання про витребування або огляд в місці знаходження в порядку статті 85 ЦПК України письмового доказу - матеріалів цивільної справи №522/18781/13, із складанням протоколу да долучення його до матеріалів справи №522/1884/18, як письмового доказу, що призвело до того, що цей доказ був оглянутий судом лише 10.03.2021 в день судових дебатів без складання протоколу та надання оцінки доказу в судовому рішенні. Таким чином, закриття підготовчого провадження без виконання всіх дій, передбачених статтею 197 ЦПК України не дозволило виконати завдання підготовчого провадження, передбачені частиною 1 статті 89 ЦПК України остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; з`ясування заперечень проти позовних вимог, визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів. Судом не з`ясовано причини укладання 06.05.2014 ОСОБА_19 та Мейлером договору купівлі - продажу квартири через представника за довіреністю, яка видана нотаріусом в той самий день 06.04.2014 довіреність якому видана в сусідньому будинку, значення яких для встановлення нових обставин справи, невідомих позивачці при поданні позовної заяви, зазначене у клопотанні, в судовому рішенні не дано оцінку новим обставинам, які стали відомі після огляду справи №522/18781/13, не постановлено окрему ухвалу щодо ОСОБА_3 , переходу до судових дебатів не було з`ясовано всіх обставин справи та не перевірено їх доказами, тому ухвала про перехід до судових дебатів суперечить статті 241 ЦПК України та була передчасна. Розрахунок судових і витрат в розмірі 75000,00 грн перед стадією судових дебатів не підтверджений належними доказами (договором про надання правової допомоги, попереднім розрахунком суми судових витрат) та заявлена сума не підлягає стягненню. Квитанція видна від імені адвоката Сокалюка Л.П. про прийняття від ОСОБА_4 75000,00 грн не є належним доказом, оскільки адвокат Сокалюк В.П. створив в 2015 році адвокатське бюро «Сокалюка», та здійснює адвокатську діяльність у організаційно-правовій формі адвокатського бюро, що підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.Відповідно до податкової декларації про майновий стан і доходи, поданої апелянтом, як фізичною особою, через електронний кабінет платників податків, її дохід за попередній 2020 рік складає 30211,67 грн, в тому числі дохід від здійснення підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування 27780,00 грн та інші оподатковувані доходи 2431,67 грн. Відсутність іншої роботи та заробітку, окрім доходу від підприємницької діяльності підтверджується Довідкою ОК-5 за 2020 рік від 29.04.2021 щодо застрахованої особи ОСОБА_1 .. Тому, апелянт просить зменшити розмір судових витрат на правову допомогу, зважаючи на те, що заявлений представником відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_20 розмір гонорару набагато перевищує суму отриманого в 2020 році нею доходута сума 71000 грн буде, розрахунково, дорівнювати її доходу за 10 місяців 2021 року. Не може бути справедливим рішення суду, яке примушує сторону по справі, яка не змогла довести в суді свою правоту та порушення своїх прав, 10 місяців віддавати заробіток іншому учаснику справи, який має матеріальну можливість запросити найкращого та дорогого адвоката.

28.07.2021 ОСОБА_4 надав суду відзив на апеляційну скаргу та просив суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

28.07.2021 представник ОСОБА_4 надав суду відзив на апеляційну скаргу та просив суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення та стягнути зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрати за надану правову допомогу в апеляційній інстанції. Відзив обґрунтовано тим, що позивачка зобов`язана була звернутись до відповідної нотаріальної контори на протязі 6-ти місяців з дня набуття повної цивільної дієздатності, за видачою їй свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (квартиру). Позивачка не вчинила необхідних відповідних дій, передбачених ЦК України, щодо прийняття та оформлення на себе спадщини за померлою спадкодавицею. Також позивачка не вчинила ніяких дій, які б унеможливили, у разі наявних у неї на це підстав, оформлення спадщини у вигляді спірної квартири на відповідача-1, який є її батьком. Щодо компенсації правничої допомоги, договір про надання адвокатських послуг у цивільній справі № 91/18 від 02.10.2018 був укладений між ОСОБА_4 адвокатом Сокалюком В.П., як самозайнятою особою. Суб`єктом оподаткування є саме адвокат Сокалюк В.П., який здійснює адвокатську діяльність як самозайнята особа, є зареєстрованим в Приморській державній податковій інспекції ГУ ДПС в Одеській області. Адвокатське Бюро «Сокалюка» не зареєстроване, як суб`єкт оподаткування, а лише зареєстроване у Державному реєстрі юридичних осіб, але це питання не знаходиться у площині цієї справи. З огляду на це, безпідставним є твердження апелянта про те, що договір про надання адвокатських послуг з Відповідачем - мало укладати АБ «Сокалюка», а не адвокат Сокалюк В.П., як фізична особа.

Заслухавши суддю-доповідача, представників учасників процесу, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Встановлено, що ОСОБА_1 (до змін прізвища та імені ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_7 є донькою ОСОБА_3 та ОСОБА_15 .

ІНФОРМАЦІЯ_8 померла її бабуся по лінії батька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджено копією свідоцтва про смерть, що видано в штаті Каліфорнія США Департамент охорони здоров`я округу Лос-Анджелес 24.08.2012, та з кого вбачається, що вона була заміжня, проживала в ОСОБА_21 , чоловік ОСОБА_22 , має сестру ОСОБА_23 , померла в лікарні, дата поховання ІНФОРМАЦІЯ_9 .

Померла ОСОБА_10 є матір`ю ОСОБА_3 , відповідно бабою ОСОБА_1 , та за життя змінювала ім`я, маючи документи на ім`я ОСОБА_10 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Зазначені обставини встановлені судом, не заперечуються учасниками справи.

Згідно реєстраційного посвідчення виданого КП «ОМБТІ» 31.01.1996 ОСОБА_10 на праві власності належала квартира за адресою: АДРЕСА_2 .

За життя ОСОБА_6 , громадянка США, ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка тоді проживала АДРЕСА_2 , склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Брандіс А.Б. 01.09.2009, за реєстром №3093, яким квартиру АДРЕСА_1 заповідала ОСОБА_2 . Відповідний запис про реєстрацію внесений в Спадковий реєстр.

ОСОБА_6 мала посвідку на постійне проживання в Україні та одержала ідентифікаційний номер в Державній податковій адміністрації в Одеській області.

Незважаючи на існування не скасованого чи зміненого заповіту на квартиру, 18.09.2013 ОСОБА_3 звернувся до нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину, в тому числі, і на спірну квартиру, додав копію свідоцтва про смерть ОСОБА_5 .

16.10.2013 державним нотаріусом Другої Одеської державної нотаріальної контори Масловою М.В. видане свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , на квартиру АДРЕСА_1 , спадкоємцю сину ОСОБА_3 .

06.05.2014 ОСОБА_3 , від імені якого діяла за дорученням ОСОБА_24 , продав ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 за 883758 грн, договір посвідчений нотаріально.

18.01.2016 ОСОБА_2 звернулась до Другої Одеської державної нотаріальної контори с заявою про те, що вона як неповнолітня особа прийняла спадщину на момент смерті баби ОСОБА_6 / ОСОБА_5 та видача свідоцтва про право на спадщину строком не обмежена. При цьому в заяві вказується що 01.09.2009 бабуся ОСОБА_6 склала на неї заповіт на квартиру АДРЕСА_1 .

09.02.2016 Другою Одеською державною нотаріальною конторою Смирновій Є.С. надана відповідь, що спадкова справа №258/2013 закінчена та свідоцтво про право на спадщину на все майно, що належало ОСОБА_5 вже видано, тому вона має право на звернення до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою пропущений строк на прийняття спадщини, а також строк позовної давності, оскільки про наявність заповіту їй відомо ще з 2009 року.

Проте повністю погодитися з такими висновками неможна, виходячи з наступного.

Щодо вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до ч.4ст.1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 1269 ЦК України особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право подати заяву про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника, що є правом, а не обов`язковим особи, та не спростовує правила ч.4ст.1268 ЦК України.

Як роз`яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику у справах про спадкування" подання заяви про прийняття спадщини особами, вказаними здійснення якого не суперечить нормі частини четвертої статті 1268 цього Кодексу.

Станом на час відкриття спадщини ОСОБА_1 була неповнолітньою, від прийняття спадщини не відмовилася, відтак вона вважається такою, що прийняла спадщину, незалежно від неподання заяви про це, тому висновок суду першої інстанції про неприйняття нею спадщини вчасно на законі не ґрунтується.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Встановлено, що заповітом спірна квартира була заповідана ОСОБА_1 , яка вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину, тому видача свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_3 є незаконною, оскільки відповідно до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно до ч.4ст.261 ЦК України у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття.

Відбитком штампу пошти підтверджено, що позов ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , поданий 29.01.2018, тобто в межах трирічного строку з часу набуття нею повноліття.

З огляду на викладене, вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видане ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , є обґрунтованими, суд помилково відмовив в їх задоволенні, неправильно застосував норми матеріального права, рішення не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України, підлягає скасуванню.

В решті вимог слід відмовити, виходячи з наступного.

Щодо визнання права власності на квартиру в порядку спадкування.

Усталена судова практика вказує, що у разі незаконного заволодіння майном власника іншою особою належним способом захисту є віндикаційний позов. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. При цьому в тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387і 388 ЦК України, є неефективними (див. зокрема пункти 85, 114, 115 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі N 183/1617/16(провадженням N 14-208цс18).

Виходячи з таких правил, вимога ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на спірне майно є неефективним способом захисту, бо вона заявила саме віндикаційний позов, тому позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Щодо вимог про витребування майна від ОСОБА_4 .

Відповідно до ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Згідно постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав" №№5 від 07.02.2014 набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця про відчуження майна.

Суду не надано доказів того, що на час укладення договору купівлі продажу спірної квартири, існували будь які об`єктивні ознаки, що з очевидністю для ОСОБА_4 мали піддати сумніву правомірність набуття ОСОБА_3 квартири та можливість її відчуження на користь третіх осіб.

Відтак доводи про недобросовісність ОСОБА_4 як набувача майна ґрунтуються на припущеннях і до уваги не приймаються.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі правові норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма права, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма права, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми права, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у контексті загального принципу, закладеного першою нормою права.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Справедливого балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 23 січня 2014 року у справі EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, заява N 19336/04).

Тобто у своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Встановлено судом та не спростовано учасниками справи, що про існування заповіту за життя ОСОБА_1 та її матері ОСОБА_15 повідомила заповідач ОСОБА_10 .

Проте мати неповнолітньої ОСОБА_1 . ОСОБА_15 після відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини від імені дитини не подала, що у разі вчасного здійснення таких дій унеможливило б порушення прав дитини в подальшому.

Доводи про відсутність заповіту та інших документів на підтвердження фактів до уваги не приймаються, оскільки для фіксації факту волевиявлення прийняття спадщини достатньо заяви, а документи на підтвердження прав надаються або витребуються нотаріусом на наступних стадіях оформлення спадкової справи, та у будь - якому випадку їх відсутність не стала перешкодою для пред`явлення вимог надалі.

Більш того, усвідомлюючи про існування прав на квартиру, представник ОСОБА_15 за відсутності екземпляру заповіту ще в серпні 2014 році звернулася до правоохоронних органів щодо заволодіння квартирою сторонніми особами, посилаючись на існування заповіту на користь ОСОБА_2 .

Батько дитини ОСОБА_1 . ОСОБА_3 факт існування заповіту проігнорував та оформив спадкову квартиру на власне ім`я, а потім відчужив її ОСОБА_4 , не повідомивши про ймовірні ризики претензій спадкоємця.

Усвідомлюючи про існування змін в імені та прізвищі матері ОСОБА_25 ( ОСОБА_26 протягом її життя, а також придбання нею майна у власність на різні прізвища, що, окрім іншого, підтверджується матеріалами справи Приморського районного суду №522/18781/13, відкритої за його заявою про встановлення факту родинних відносин, не вжив заходів, які б виключали сумніви в добросовісності його поведінки щодо спадкового майна.

ОСОБА_1 скористалась правом витребування майна після досягнення повноліття в останній день спливу трьохрічного строку звернення до суду, що збільшило час користування квартирою ОСОБА_4 , відповідно втратою нею вартості, а також збільшення часу несення на неї витрат останнім.

Зі спадкової справи №258/2013 видно, що у померлої ОСОБА_5 існувало інше майно, не охоплене заповітом, та спірна квартира, не є єдиним майном, яке отримано у спадщину ОСОБА_3 .

При цьому різне нерухоме майно, яке було предметом спадкування, було зареєстровано на ім`я як ОСОБА_5 , так і ОСОБА_6 , і такі розбіжності не стали перешкодою для видачі нотаріусом свідоцтв про право на спадщину.

Проте при існуванні у спадкодавця ОСОБА_5 на протязі життя двох прізвищ, в спадковому реєстрі щодо наявності заповітів державним нотаріусом державної нотаріальної контори перевірені відомості щодо складання заповіту лише ОСОБА_5 , що призвело до видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_3 на майно, право на яке він не мав. Повне з`ясування обставин могло запобігти порушенню прав ОСОБА_4 , який за наявності у ОСОБА_3 правовстановлювального документу, посвідченого особою, уповноваженою на вчинення дій державою, міг сподіватися на відповідність його законові.

Відповідно до договору купівлі продажу квартири ОСОБА_3 продав ОСОБА_4 кватиру за - 883758 грн, без визначення в договорі жодного еквівалента її вартості, відтак у разі стягнення з ОСОБА_3 компенсації ОСОБА_4 вправі очікувати на повернення коштів в сумі 883758 грн.

Витребування кватири за позовом ОСОБА_1 відбувається через 8 років після придбання, коли її вартість зменшена не менш як в 3 рази порівняно з 2014 роком.

Також очевидним є те, що з`ясування обставин первісного стану квартири через 8 років для відшкодування здійснених витрат ОСОБА_4 на ремонт, фактично неможливо через тривалий час, відтак у разі витребування квартири він буде позбавлений права їх відшкодування.

В квартирі проживають члени сім`ї ОСОБА_4 , право на житло яких через 8 років піддається сумніву.

Добросовісний набувач ОСОБА_4 є особою похилого віку - 77 років, перебуває на пенсії та не має іншого доходу, відтак позбавлення його майна в обмежених умовах отримання справедливої компенсації є непропорційним втручанням в право власності.

В свою чергу, ОСОБА_1 не позбавлена права отримати справедливу компенсацію втраченого майна за ринковими цінами шляхом стягнення її з батька ОСОБА_3 , який отримав квартиру у власність безпідставно.

Оцінюючи пропорційність втручання, неможна залишити поза увагою і те, що на час відкриття спадщини у ОСОБА_10 залишився другий з подружжя - ОСОБА_22 , який, виходячи з часу перебування у шлюбі з 22.07.1994 на час набуття квартири у власність - 25.12.1995, є потенційним співвласником Ѕ частини квартири, а також спадкоємцем частини майна в силу віку та права на обов`язкову частку.

За поясненнями ОСОБА_3 , ОСОБА_22 отримав усе майно, що залишилося після смерті дружини ОСОБА_27 за кордоном, тому не претендує на спірне майно, проте ніхто з учасників справи про залучення його до справи не клопотав, відтак неможливо достовірно вважати встановленим, що спадщина відкрилася на квартиру в цілому, що з огляду і на такі обставини унеможливлює задоволення вимог про витребування майна.

Отже, з врахуванням всіх наведених доводів задоволення позовних вимог про витребування квартири у ОСОБА_4 , який є добросовісним набувачем, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки в такому випадку на нього буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Щодо вимог про скасування державної реєстрації, то вони не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від решти вимог, в задоволенні яких відмовлено.

З огляду на викладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду скасуванню із ухваленням нового про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Другої Одеської державної нотаріальної контори Масловою М.В. 16.10.2013, за реєстром №1-2783, на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_3 , та відмовою у задоволенні решти вимог з мотивів та підстав, викладених вище.

Керуючись ст.ст. 374,376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 березня 2021 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Другої Одеської державної нотаріальної контори Масловою М.В. 16.10.2013, за реєстром №1-2783, на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_3 , недійсним.

В задоволенні вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування, скасування в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності, витребування майна відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 08.12.2022

Головуючий:

Судді: