Постанова

Іменем України

21 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 755/13072/20

провадження № 61-9676св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом)- ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом)- ОСОБА_3 ,

відповідачі (треті особи за зустрічним позовом): ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

третя особа за первісним та за зустрічним позовами- Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду

м. Києва від 23 листопада 2021 року у складі судді Чех Н. А. та постанову Київського апеляційного суду від 14 липня 2022 року у складі колегії суддів: Гуля В. В., Матвієнко Ю. О., Мельника Я. С.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

У вересні 2020 року ОСОБА_1 у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, про встановлення порядку користування житловим приміщенням.

Позовну заяву мотивував тим, що квартира

АДРЕСА_1 на підставі ордера від 17 листопада

1975 року № 1512 року була надана його діду ОСОБА_6 на сім`ю із чотирьох осіб. У спірній квартирі він (позивач) зареєстрований з 1981 року, мати ОСОБА_4 - з 1995 року, батько ОСОБА_5 та сестра

ОСОБА_3 - з 1996 року.

З 2018 року у спірній квартирі також зареєстрована і його неповнолітня донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Договір найму спірної квартири укладено з матір`ю ОСОБА_4 .

Між ним та сестрою ОСОБА_3 склалися неприязні стосунки. Восени 2018 року він випадково дізнався, що у провадженні Дніпровського районного суду міста Києва знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_3 та батьків до нього про визнанняйого таким, щовтратив право користування спірною квартирою, і зняття з реєстраційного обліку. При з`ясуванні питання щодо вказаного позову батьки повідомили, що вони жодного позову не подавали, підписували надані їм ОСОБА_3 документи, яка запевнила, що це необхідно для отримання субсидії, а також ними підписано довіреності на ОСОБА_3 і сторонню особу, оскільки

за словами ОСОБА_3 це необхідно для можливості отримувати пенсію та рецепти на ліки.

Надалі батьки ( ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ) скасували три довіреностіта подали заяву про відмову від своїх позовних вимог у справі про визнання його таким, що втратив право на користування жилим приміщенням.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 05 червня

2019 року у справі № 755/13083/18 відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до нього про визнаннятаким, щовтратив право користування квартирою. Це рішення в апеляційному порядку не оскаржувалося.

ОСОБА_3 вчиняє дії щодо складення актів про його непроживання

успірній квартирі, які надає для підпису сусідам, з якими вона перебуває

у дружніх стосунках.

Позивач зазначив, що він проживає у спірній квартирі, має окрему кімнату,

у якій знаходяться його речі, зробив ремонт, замінив вікна, купує батькам продукти, ліки та дає кошти на сплату комунальних послуг за квартиру.

Спірна квартира має житлову площу 44,0 кв.м, загальна площа (без лоджії) 66,5 кв. м, загальна площею з лоджією 67,9 кв. м, має три кімнати житловими площами 14,0 кв. м, 14,0 кв. м (з лоджією), 16,0 кв. м. У спірній квартирі зареєстровано п`ять осіб: він, його неповнолітня донька, батьки та сестра. Частка, що належить кожному в користуванні, становить 8,80 кв. м, тобто він з неповнолітньою донькою має право користування площею

17,6 кв.м. Більшою кімнатою бажає поступитися батькам, а собі просить виділити кімнату площею 14,0 кв.м без лоджії, сестрі( ОСОБА_3 )- кімнату площею 14,0 кв. м з лоджією.

Посилаючись на зазначене, ОСОБА_1 просив суд встановити порядок користування квартирою

АДРЕСА_1 , житловою площею 44,0 кв. м, загальною площею без лоджії

66,5 кв. м, загальною площею з лоджією 67,9 кв. м, а саме: виділити

у користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житлову кімнату площею

14,0 кв. м без лоджії; виділити у користування ОСОБА_4 та

ОСОБА_5 житлову кімнату площею 16,0 кв. м; виділити

у користування ОСОБА_3 житлову кімнату площею 14,0 кв. м з лоджією. Місця загального користування: кухню площею 8,1 кв. м, коридор площею 11,6 кв. м., ванну кімнату площею 2,0 кв. м, туалет площею 0,8 кв. м, кладову площею 1,37 кв. м, залишити у спільному користуванні.

У квітні 2020 року ОСОБА_3 пред`явила зустрічний позов до

ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Служба

у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Зустрічну позовну заяву мотивувала тим, що ОСОБА_1 не проживає

успірній квартирі з 2003 року, за комунальні послуги не сплачує. У квартирі склався конкретний порядок користування, який не передбачає проживання ОСОБА_1 . Вона вже зверталася до суду із позовом про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування, однак судом було відмовлено у задоволенні позовних вимог у зв`язку з відсутністю належних доказівнепроживання відповідача у квартирі понад визначені законом строки. Після вирішення зазначеного судового спору ОСОБА_1 не почав мешкати у спірній квартирі. Жодної з кімнат в квартирі не займає.

Спірна квартира не приватизована і ОСОБА_1 переслідує мету отримати конкретну житлову площу у своє користування для набуття в подальшому на неї права власності. Зазначає, що має докази непроживання відповідача у спірній квартирі.

Посилаючись на зазначні обставини, ОСОБА_3 просила суд визнати ОСОБА_1 та його малолітню доньку ОСОБА_2 такими, що втратили право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 , та зняти їх з реєстраційного обліку у вказаному житлі.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 08 лютого 2021 року зустрічний позов ОСОБА_3 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 .

Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 23 листопада 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від14 липня 2022 року, позовну заяву ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , про встановлення порядку користування житловим приміщенням задоволено.

Встановлено порядок користування квартирою

АДРЕСА_1 , житловою площею 44,0 кв. м, загальною площею без лоджії 66,5 кв. м (загальною площею з лоджією

67,9 кв. м), а саме: виділено у користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житлову кімнату площею 14,0 кв. м без лоджії; виділено у користування ОСОБА_4 та ОСОБА_5 житлову кімнату площею 16,0 кв. м; виділено у користування ОСОБА_3 житлову кімнату площею 14,0 кв. м

з лоджією. Місця загального користування залишено у спільному користуванні.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду мотивовані тим, що вимога первісного позову ОСОБА_1 про встановлення порядку користування спірною квартирою підлягає задоволенню. Виділ

у користування батьків окремої, найбільшої за площею кімнати - 16,0 кв. м, ОСОБА_3 - кімнати площею 14,0 кв. м з лоджією, ОСОБА_1

з дитиною - 14,0 кв. м без лоджії, є таким варіантом, що не порушує нічиїх прав і законних інтересів, і враховує інтереси усіх осіб, які зареєстровані та проживають у квартирі.

При такому розподілі кімнат суд врахував загальну площу квартири,

її житлову площу, кількість зареєстрованих осіб, частки, що припадають

у користування кожній особі (44,0 кв. м : на 5 осіб = 8,8 кв. м). Врахував і те, що усі зареєстровані у спірній квартирі особи мають рівні права на користування цією квартирою, що квартира трикімнатна, усі кімнати

є окремими та ізольованими.

Відмовляючи у задоволенні вимог зустрічного позову про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того,

що ОСОБА_3 не надала належних, достатніх і достовірних доказів щодо непроживання ОСОБА_1 і його неповнолітньої дитини у спірній квартирі понад шість місяців.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2022 року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 24 жовтня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі, справу витребувано із суду першої інстанції.

16 листопада 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 14 грудня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема на те, що судами застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі

№ 752/13129/16 (провадження № 61-18611св18).

Суди першої та апеляційної інстанцій належним чином не встановили всіх обставин у справі та без урахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного

у постанові від 07серпня 2019 року у справі № 752/13129/16(провадження № 61-18611св18),не надали правового значення щодо поданого клопотання про зупинення провадження у цій справі до розгляду цивільних справ

№ 755/17169/20 (про визнання ОСОБА_5 обмежено дієздатним

і встановлення над ним піклування) та № 755/17170/20 (про визнання ОСОБА_7 обмежено дієздатною і встановлення над нею піклування), та передчасно вважали наявними підстави до задоволення позовних вимог.

Суд першої інстанції проігнорував зазначене клопотання, не вирішивши його, а суд апеляційної інстанції також залишив цю обставину поза увагою.

Разом з тим суди першої та апеляційної інстанцій на порушення положень пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України залишили поза увагою доводи про те, що цивільні справи № 755/17169/20 і № 755/17170/20 мають безпосереднє відношення до вирішення цієї справи, оскільки розглядається у зв`язку з хронічними психічними захворюваннями ОСОБА_4

і ОСОБА_5 , ці захворювання самі по собі мають значення для вирішення позову про визначення порядку користування житловим приміщенням, в тому числі з точки зору можливості їх спільного проживання в одній кімнаті, а також результат розгляду зазначених справ № 755/17169/20 і №755/17170/20 впливає на процесуальну дієздатність ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , зокрема на їх можливість самостійно здійснювати і захищати свої права в рамках цієї справи.

Також в обґрунтування касаційної скарги заявник посилається на те, що суди попередніх інстанцій порушили принцип змагальності сторін, що призвело до порушення процесуальних прав відповідачів за первісним позовом.

Суди залишили поза увагою та не дослідили тих обставин, що ОСОБА_1 та його донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично проживають за іншою адресою: АДРЕСА_2 , разом з дружиною позивача.

Також суди не звернули увагу на те, що рішення про виділення

укористування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , окремої житлової кімнати є незаконним через неправильне застосування судом норм матеріального права, оскільки відповідно до статті 50 ЖК України при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У поданому до Верховного Суду відзиві ОСОБА_1 заперечує проти доводів касаційної скарги ОСОБА_3 та просить залишити оскаржувані судові рішення без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

У поданому до Верховного Суду відзиві Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації не погодилась з доводами касаційної скарги ОСОБА_3 та просила залишити без задоволення касаційну скаргу, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки вони ухвалені з урахуванням прав і інтересів неповнолітньої дитини.

Відзиви на касаційну скаргу інші учасники справи до Верховного Суду не подали.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Квартира № 284 в будинку АДРЕСА_3 була надана згідно з ордером від 17 листопада 1975 року № 1512 ОСОБА_6 на сім`ю з чотирьох осіб: ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 та особу, якій видано ордер.

Згідно з викопіюванням з поверхового плану спірна квартира має житлову площу 44,0 кв. м, загальну площу без лоджії - 66,5 кв.м, загальну площу з лоджією - 67,93 кв. м. У квартирі три кімнати, всі кімнати ізольовані, площею 14,0 кв. м без лоджії, 14,0 кв.м з лоджією та 16,0 кв. м.

Згідно з витягом з розпорядження Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 29 березня 2006 року № 440 дозволено

ЖРЕО № 404 змінити договір найму спірної квартири та укласти його

з ОСОБА_4 у зв`язку із смертю квартиронаймача ОСОБА_8 .

ОСОБА_1 зареєстрований у спірній квартирі з 07 травня 1981 року,

має дочку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за цією адресою з 08 листопада 2018 року.

У квартирі також зареєстровані ОСОБА_5 - з 03 вересня 1996 року, ОСОБА_4 - з 03жовтня 1995 року, ОСОБА_3 - з 03 вересня 1996 року.

Квартира не приватизована.

У вересні 2018 року ОСОБА_3 зверталась до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання його таким, що втратив право користування спірною квартирою.

У позовній заяві такі ж вимоги заявлялись від імені ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та провадження у частині цих вимог закрито ухвалою Дніпровського районного суду міста Києві від 25 січня 2019 року на підставі пункту 4 частини першої статті 255 ЦПК України (позивачі відмовились від позовних вимог).

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 05 червня

2019 року (справа № 755/13083/18) відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», ОСОБА_5 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, а також в межах доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Касаційна скарга ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У справі, яка переглядається, між сторонами існує спір щодо права на користування спірною квартирою і встановлення порядку користування житлом. У цій справі ОСОБА_1 пред`явив вимоги про визначення судом порядку користування квартирою, у якій зареєстровано і проживають п`ять осіб, які є близькими родичами. Проте ОСОБА_3 заперечує право ОСОБА_1 та його неповнолітньої дитини ОСОБА_2 на проживання у цій квартирі, вважаючи їх такими, що втратили право на користування цим житлом.

Вирішення питання щодо визначення судом порядку користування житловим приміщенням залежить від вирішення вимог про визнання осіб такими, що втратили право користування цим житлом, і у цій справі суди дали належну правову оцінку зазначеним вимогам.

Відповідно до статті 47 Конституції Україникожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 9 ЖК Україниніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил щодо оцінки доказів.

Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

У постанові від 31 березня 2021 року у справі № 753/72/17 (провадження № 61-18178св20) Верховний Суд зазначив, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, виселення їх.

Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.

В оцінці законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішення Верховний Суд врахував, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них.

В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь

у справі.

При цьому, розподіляючи тягар доведення між сторонами, саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести фактвідсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач за зустрічним позовом у цій справі не довела.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням установлених у справі обставин і заявлених сторонами позовних вимог, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання ОСОБА_1 та його неповнолітньої доньки ОСОБА_2 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням, оскільки встановив, що між учасниками справи, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (які є братом та сестрою), існують конфліктні відносини з приводу користування квартирою, і таке право ОСОБА_1 заперечує ОСОБА_3 .

При цьому ОСОБА_3 не надала належних доказів на підтвердження факту непроживання ОСОБА_1 та його неповнолітньої доньки ОСОБА_2 у спірній квартирі без поважних причин понад шість місяців

і таких обставин під час розгляду справи позивачем за зустрічним позовом не доведено, як і обставин, що відповідач і його неповнолітня дочка втратили інтерес до спірного житла, що виключає можливість визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Також не доведено обставин, що зазначені особи вибули на інше постійне місце проживання,відповідно достатті 107 ЖК України.

Під час розгляду справи суди дали належну оцінку доказам, наданим ОСОБА_3 на підтвердження заявлених нею зустрічних позовних вимог про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням у спірній квартири, зокрема наданим ОСОБА_3 актам про непроживання ОСОБА_1 у спірній квартирі, відхиляючи які, суди обґрунтовано виходили з того, що акти за 2018 рік охоплюють період, який вже досліджувався судом під час розгляду аналогічного спору, у якому Дніпровським районним судом міста Києвабуло ухвалено судове рішення 05 червня 2019 року (справа № 755/13083/18), а інші акти про непроживання ОСОБА_1 у спірній квартирі складалися та підписувалися сусідами в ЖРЕО № 411, тобто без самого обстеження спірної квартири за участю осіб, які підписали акти, що не заперечувалось і ОСОБА_3 .

У цій справі ОСОБА_3 не довела обставин, з якими закон пов`язує такі наслідки, як визнання особи такою, що втратила право користування житлом, у зв`язку з чим суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заявленого нею зустрічного позову.

При цьому суди, на підставі належним чином установлених у справі обставин, обґрунтовано задовольнили первісний позов ОСОБА_1 про встановлення порядку користування квартирою, з огляду на таке.

Згідно із частиною першою статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Відповідно до частини першої статті 63 ЖК України предметом договору найму житлового приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване приміщення,

що складається з однієї або кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Згідно з положеннями статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача,

які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня

1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України» судом роз`яснено, що в силу статті 104 ЖК України суд вправі задовольнити вимоги члена сім`ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього

(або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення,

яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі.

При поділі жилого приміщення за вимогою члена сім`ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього. Однак поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік, як такого, що потребує поліпшення житлових умов. Не може бути самостійним предметом договору найму жилого приміщення кімната, зв`язана з іншою кімнатою спільним входом.

У врегулюванні відносин щодо порядку користування квартирою первинне значення має домовленість учасників цих правовідносин. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном, такий порядок користування може встановити суд.

Ураховуючи зазначені правові норми, склад сім`ї сторін, розмір житлової площі, що припадає на одну особу, норму житлової площі для надання одній особі й вимоги, що ставляться до жилого приміщення (статті 47, 48, 50

ЖК України), взаємовідносини сторін та наявність у квартирі ізольованих жилих кімнат, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_1 про встановлення порядку користування спірним жилим приміщенням.

Встановлюючи порядок користування спірним житлом та виділяючи

укористування батьків ( ОСОБА_7 , ОСОБА_5 ) окремої, найбільшої за площею кімнати - 16,0 кв.м, ОСОБА_3 - кімнати площею 14,0 кв. м з лоджією, ОСОБА_1 з дитиною - 14,0 кв.м без лоджії, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, урахував інтереси усіх осіб, які зареєстровані та проживають у квартирі. Такий порядок не порушує інтереси сторін у справі і з таким порядком погодились відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

При цьому ОСОБА_3 , яка заперечувала проти встановлення порядку користування квартирою, виділено окрему кімнату площею 14,0 кв. м,

що відповідає нормі жилої площі, що встановлюється на одну особу

(13,65 кв. м). Наявність підстав для встановлення іншого порядку користування квартирою, ніж встановлений судом ОСОБА_3 не довела.

Посилання у касаційній скарзі на те, що установленим порядком порушуються положення статті 50 ЖК України, оскільки ОСОБА_1 надається кімната разом з дочкою ОСОБА_2 , є необґрунтованими, оскільки зазначені особи не посилались на обмеження чи порушення своїх прав у цій частині, такий порядок користування узгоджений з іншими мешканцями, в тому числі з наймачем ОСОБА_4 , а ОСОБА_3 не наділена повноваженнями на захист таких прав за інших осіб. Положення статті 50 ЖК України щодо ОСОБА_3 установленим судом порядком користування квартирою не порушено.

Доводи касаційної скарги щодо незупинення судом першої інстанції провадження у справі до розгляду судами інших справ про недієздатність ОСОБА_4 і ОСОБА_5 за поданими нею заявами

є необґрунтованими і не спростовують висновків судів щодо наявності правових підстав для встановлення порядку користування квартирою.

За установлених у цій справі обставин, суди не встановили підстав, передбачених статею 251 ЦПК України, для зупинення у ній провадження. На момент розгляду справи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 не були визнані недієздатними, а ініціатором звернення з такими заявами стала саме ОСОБА_3 вже після пред`явлення до неї позову про встановлення порядку користування квартирою. При цьому, навіть за умов ухвалення судового рішення про недієздатність особи, воно не матиме зворотної дії в часі та не впливає на правильність раніше вирішеного спору щодо порядку користування квартирою.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин, а також оцінки нових доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, оскільки в силу приписів статті 400 ЦПК України Верховний Суд не може вдаватись до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вирішує питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.

У справі, що є предметом перегляду, суди попередніх інстанцій перевірили та дали належну оцінку саме тим доказам і обставинам, які стосуються предмета позову та входили до предмета доказування, відповідно до змісту позовних вимог.

Колегія суддів, проаналізувавши зміст судових рішень з точки зору застосування норми права, яка стала підставою для розгляду позову та вирішення справи по суті, дійшла висновку, що судами попередніх інстанцій ухвалено судові рішення відповідно до встановлених у справі обставин на підставі поданих сторонами доказів.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк