ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 527/959/22 Номер провадження 22-ц/814/4755/22Головуючий у 1-й інстанції Левицька Т.В. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2022 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Обідіної О.І.,

суддів: Бутенко С.Б., Прядкіної О.В.,

розглянула в порядку письмового провадження у м. Полтаві апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 26 серпня 2022 року, в складі судді Левицької Т.В., дата виготовлення повного тексту рішення не зазначена, по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2022 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву №б/н від 28.09.2011 року.

За вказаним кредитним договором банк виконав свої зобов`язання та надав позичальнику для користування кредитним картковим рахунком кредитну картку з картковим лімітом, який в подальшому був збільшений до 15000,00 грн.

Взяті на себе зобов`язання ОСОБА_1 не виконує, у зв`язку з чим станом на 27.10.2020 року утворилась заборгованість в розмірі 28094,48 грн., з яких: 22555,42 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 5539,06 грн. заборгованість за простроченими відсотками, яка підлягає стягненню в судовому порядку.

Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 26 серпня 2022 року в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

Відмова в задоволені позовних вимог обґрунтована недоведеністю банком факту надання відповідачу кредитної картки з встановленим картковим лімітом.

Не погодившись з даним судовим рішенням, АТ КБ «Приватбанк» оскаржило його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Зазначало, що судом першої інстанції не взято до уваги надані письмові докази існування між сторонами кредитного договору та доведеністю банком факту як надання кредитної картки, так і активного користування нею відповідачем.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку про наявність підстав для її часткового задоволенням з огляду на наступне.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що 28.09.2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір б/н, за яким відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку.

Укладений між сторонами договір складається із анкети-заяви та Витягу з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті www.privatbank.ua. За своєю правовою природою вказаний договір є одним із видів кредитного договору. Відповідач взяла на себе зобов`язання повернути суму кредиту, відсотків, винагороди відповідно до Заяви та Витягу.

Звертаючись з позовом до суду, позивач зазначив, що в зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору станом на 27.10.2020 утворилась заборгованість, розмір якої згідно наданого розрахунку складає 28094,48 грн., з яких 22555,42 грн. безпосередньо тіло кредиту (в тому числі: 0,00 грн. заборгованість за поточним тілом кредиту, 22555,42 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту) та 5539,06 грн. заборгованості за простроченими відсотками.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 зверталась до банку 28.09.2011 р., проте доказів надання їй кредитної картки не надано, приєднаний до справи розрахунок заборгованості не свідчить про користування коштами з огляду на початок дії з 26.01.2015 р., аналогічну дату початку трансакцій містить і виписка по рахунку.

Критично оцінивши вказані докази, суд першої інстанції прийшов до висновку про недоведеність банком факту надання відповідачу кредитних коштів на підставі заяви від 28.09.2011 р.

Колегія суддів не може повністю погодитись з вказаним висновком.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути заборгованість за тілом кредиту, в тому числі за простроченим тілом кредиту та заборгованість за простроченими відсотками за користування кредитом.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

В даному випадку, матеріалами справи доводиться та фактично не заперечується відповідачем укладання кредитного договору на підставі заяви-анкети №б/н 28.09.2011 р.

На доведення існування між сторонами кредитних правовідносин та факту наявної заборгованості банком надано як розрахунок заборгованості за вказаним договором, так і виписка за цим договором за період з 13.11.2014 по14.04.2022.

В ході розгляду справи, відповідач заперечувала визначений позивачем розмір заборгованості, вказуючи, що таку суму кредиту вона не брала, однак нею не заперечувався сам факт як укладання договору, так і користування кредитними коштами.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 отримала та користувалась наступними кредитним картками НОМЕР_1 та НОМЕР_2 .

На доведення обставин, якими обґрунтовувались заявлені вимоги, банком було надано суду виписки по картковому рахунку на ім`я ОСОБА_1 .

Так, згідно до виписки за договором №б/н за період з 26.01.2015 по 12.09.2020 /а. с. 6-15/ вбачається, що за вищевказаним картковим рахунком відповідачем проводилися операції як із зняття готівкових коштів з їх подальшим поверненням шляхом поповнення готівкою своєї картки через термінали самообслуговування, так і в торгових закладах та для поповнення мобільного- НОМЕР_3 , номер якого вказала відповідач в анкеті-заяві при укладанні кредитного договору.

Зазначений письмовий доказ є належним та допустимим, оскільки містить інформацію щодо предмета доказування та є тим первинним документом, який в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підтверджує ту чи іншу транзакцію.

Так, пунктом 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Такого ж змісту норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц, застосування якого є обов`язковим при вирішенні спорів з побідними правовідносинами.

За вказаних обставин, висновки суду щодо недоведеності позивачем факту отримання та користування відповідачем кредитними коштами на підставі договору від 28.09.2011 р., з огляду на старт карткового рахунку з 13.11.2014 р. - є помилковим та таким, що ґрунтується на невірній оцінці зібраних по справі доказах.

Крім того, звертає на себе увагу те, що будь-яких даних про існування між сторонами інших, аніж укладеного 28.09.2011 р. кредитних договорів, матеріал справи не містять, позаяк не стверджувала про їх існування і сама відповідач.

З огляду на викладене, судове рішення в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення з відповідача тіла кредиту підлягає скасуванню, з постановленням в цій частині нового рішення про задоволення позову.

Разом цим, висновки суду першої інстанції щодо відсутності достатніх правових підстав для стягнення з позичальника заборгованості за простроченими відсотками за користування кредитом є вірними, а відтак апеляційна скарга в цій частині задоволенню не підлягає.

При вирішенні спору в цій частині місцевим судом застосована усталена судова практика, згідно якої у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 28 вересня 2011 року, посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua як невід`ємні частини спірного договору.

Однак, з матеріалів справи не вбачається, що саме з даним Витягом з Умов відповідач ознайомився і погодився, підписуючи заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо користування кредитними коштами та щодо сплати прострочених відсотків за користування кредитними коштами, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту банку належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Отже у цьому випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути; укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.рrivatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин (28.09.2011) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (17.06.2022), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За наведених обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами наданий банком Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Вказане свідчить про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит.

Укладений між сторонами кредитний договір від 28.09.2011 у вигляді заяви, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь банку суми заборгованості за тілом кредиту у розмірі 22555,42 грн., в зв`язку з чим оскаржуване судове рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, про часткове задоволення позовних вимог.

В іншій частині рішення слід залишити без змін.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи заявлені вимоги на суму 28094,48 грн. та часткове задоволення позову та апеляційної скарги на суму 22555,42 грн., що становить 80,28%, з ОСОБА_1 на користь банку в порядку розподілу судових витрат, сплачених при подачі позову та апеляційної скарги, підлягає стягненню пропорційно задоволених вимог і сплата судового збору в сумі 4 979,36 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 26 серпня 2022 року в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення заборгованості по тілу кредиту скасувати та постановити в цій частині нове рішення, яким стягнути із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту за кредитним договором №б/н від 28 вересня 2011 року в розмірі 22 555,42 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір сплачений про подачі позову та апеляційної скарги в розмірі 4979,36 грн., пропорційно до задоволених вимог.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 12 грудня 2022 року.

Судді: О. І. Обідіна С. Б. Бутенко О. В. Прядкіна