08 грудня 2022 року м.Суми
Справа №592/9307/21
Провадження № 22-ц/816/1080/22
судді Сумського апеляційного суду Ткачук С.С. щодо постанови колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Сумського апеляційного суду від 01 грудня 2022 року за результатами перегляду справи за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Грицика Геннадія Олексійовича на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 02 вересня 2022 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа державний реєстратор КП «Центр реєстрації майнових прав» Лебединської районної ради Сумської області Недведська Олеся Алєйзівна про скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації та скасування рішення державного реєстратора, -
26 липня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - державний реєстратор КП «Центр реєстрації майнових прав» Лебединської районної ради Сумської області Недведська О.А., про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації та скасування рішення державного реєстратора.
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 02 вересня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у зв`язку з необґрунтованістю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту порушення її прав, а також у зв`язку із тим, що позивач фактично звернулася із позовом до неналежного відповідача.

Постановою Сумського апеляційного суду від 01 грудня 2022 року задоволено апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Грицика Геннадія Олексійовича. Скасовано рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 02 вересня 2022 року та прийнято нову постанову.

Позов ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації № СМ 85 від 15.04.2019 року, згідно з якою об`єкт, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 вважається закінченим будівництвом та готовим до експлуатації. Скасовано рішення державного реєстратора КП «Центр реєстрації майнових прав» Лебединської районної ради № 46575449 від 22.04.2019 року, згідно з яким за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на громадський будинок із господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію судових витрат по сплаті судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції та за розгляд справи судом апеляційної інстанції у розмірі 3178 гривень та 16000 гривень компенсації витрат на правничу допомогу. Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави 1362 гривні судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Задовольняючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що оскільки реєстрація декларації про готовність об`єкта до експлуатації здійснена на підставі рішення суду, яке було скасоване, відпали підстави отримання відповідачем майна у власність.

Колегією суддів зроблено висновок, що спір, який виник між сторонами, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно, законність дій посадових осіб Управління ДАБК та державного реєстратора з реєстрації за ОСОБА_2 права власності на об`єкт самочинного будівництва позивачем не оспорюється, тому позов пред`явлено до належного відповідача. Разом з тим, саме по собі не притягнення до участі у справі в якості співвідповідачів Управління державного архітектурно-будівельного контролю Сумської міської ради та державного реєстратора КП «Центр реєстрації майнових прав» Лебединської районної ради в даному випадку не є підставою для відмови позивачу у позові.

Проте, з висновками колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Сумського апеляційного суду не погоджуюсь, оскільки вони прийняті з неповним встановленням фактичних обставин справи, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права зважаючи на таке.

Відповідно до копії витягу із державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.11.2019 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 є співвласниками квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9).

За даними технічного паспорту громадського будинку з господарськими (допоміжними) будівлями виготовленого 25.03.2019 року, житлове приміщення квартири АДРЕСА_3 , яка належить позивачу розміщено у житловому будинку літ.А і займає 1 поверх та мансардову частину цього відокремленого житлового будинку за адресою АДРЕСА_2

За ОСОБА_2 зареєстровано право власності на нежитлове приміщення - 1, яке розміщено в іншому відокремленому громадському будинку літ.Б, за адресою АДРЕСА_2 і розміщене на 1 поверху та в мансардовій частині цього будинку.

Згідно договорів купівлі-продажу від 08.01.2004 і 13.12.2004 ОСОБА_2 купив дві квартири АДРЕСА_4 і АДРЕСА_5 , приміщення яких реконструйовано у нежитлове приміщення 1, що підтверджено затвердженою управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Сумської міської ради декларацією про готовність до експлуатації об`єктів від 15.04.2019.

З інформаційної довідки № 259128331 від 31.05.2021 року вбачається, що прийнято рішення № 46575449 державного реєстратора КП «Центр реєстрації майнових прав» Лебединської районної ради Неведської О.А. про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами, загальною площею 203,2 кв. м, що включає літ. Б громадський будинок; літ б прибудова; літ м/с - мансардний поверх; літ Н- навіс) за адресою: АДРЕСА_2 .

Для проведення державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 на нежитлове приміщення стали документи: рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 27 березня 2009 року та затверджена декларація про готовність до експлуатації об`єктів від 15.04.2019.

Для обслуговування житлового будинку літ. А та громадського будинку літ. Б закірплена земельна ділянка площею 2598,9 кв.м.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 27 березня 2009 року по справі № 2-1545/09 за ОСОБА_2 визнано право власності на самочинно збудоване нерухоме майно житловий будинок, загальною площею 103 кв.м, що розташований по АДРЕСА_2 (а.с. 16).

Постановою Сумського апеляційного суду від 20 квітня 2021 року зазначене рішення скасовано та ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Скасовуючи рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 27 березня 2009 року по справі № 2-1545/09, яким за ОСОБА_2 визнано право власності на самочинно збудоване нерухоме майно житловий будинок, загальною площею 103 кв.м, що розташований по АДРЕСА_2 , апеляційний суд у своїй постанові виходив з того, що ОСОБА_2 шляхом подання позову в тій справі про визнання права власності на самочинно збудований житловий будинок, фактично поставив питання про зміну статусу належних йому об`єктів нерухомого майна з квартир на окремий житловий будинок, що суперечить положенням ст. 331, 376 ЦК України. При цьому апеляційний суд вказав, що ОСОБА_2 не здійснювалося нове будівництво, а лише було виконане перепланування належних йому квартир в будинку.

Також апеляційним судом по цій справі було встановлено, що на час розгляду справи за адресою: АДРЕСА_2 знаходились два жилих приміщення, в кожному з яких розташовані дві квартири. ОСОБА_2 належать дві квартири АДРЕСА_4 і АДРЕСА_6 в приміщенні «Б». ОСОБА_7 є одним із співвласників квартири АДРЕСА_3 . Відповідно до Генерального плану від 05.04.1948 року для обслуговування вказаних жилих приміщень та господарських будівель була виділена одна земельна ділянка площею 2598,9 кв.м.

Отже вказаною постановою апеляційного суду визнано, що будинок, де розміщені його квартири не є самочинним, як про це заявляв ОСОБА_2 у позові, а документів про право власності або користування земельною ділянкою для обслуговування будинку, де знаходиться його квартири суду надано не було.

У даній справі задовольняючи позов, апеляційний суд не зазначив в мотивувальній частині постанови, яким чином відбувається порушення права власності ОСОБА_1 , проведеною державною реєстрацією права власності за ОСОБА_2 на реконструйований будинок літ. Б, де знаходилися належні йому квартири, оскільки вона є співвласником окремого житлового будинку літ.А.

Саме на такій правовій позиції гуртуються висновки суду першої інстанції про відмову у задоволені позову.

Державна реєстрація права власності ОСОБА_2 на квартири відбулась 09.07.2004 і 13.01.2005, а на житловий будинок АДРЕСА_2 09.08.2010 року відбулась на підставі рішення суду від 27.03.2009, 19.04.2019 відбулась державна реєстрація права власності ОСОБА_2 на громадський будинок з господарськими (допоміжними ) будівлями та спорудами, як об`єкт не житлової нерухомості на підставі технічного паспорту, рішення суду від 27.03.2009 та затвердженої декларації про готовність до експлуатації об`єктів після реконструкції від 15.04.2019, а тому скасування рішення суду від 27.03.2009 не тягне правових підстав для скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 на реконструйований будинок, де знаходилися приміщення його квартир, придбані ним за договорами купівлі-продажу у 2004 році, оскільки він залишився власником окремої приміщення будинку, де знаходилися приміщення двох квартир, які набув у встановлений законом спосіб.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстр прав містить відомості про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості та їх обтяження, а також про взяття на облік безхазяйного нерухомого майна і ціну (вартість) нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості та речових прав на нього чи розмір плати за користування нерухомим майном за відповідними правочинами, відомості та електронні копії документів, подані у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав під час проведення таких реєстраційних дій, та відомості реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, отримані державним реєстратором шляхом безпосереднього доступу до них чи в порядку інформаційної взаємодії таких систем з Державним реєстром прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі.

Статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено перелік документів на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності та інших речових прав, в якому відсутня декларація про готовність об`єкта до експлуатації

Однак, відповідно до п. 77 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 розділу «Особливості державної реєстрації права власності на закінчений будівництвом об`єкт у результаті здійснення нового будівництва чи реконструкції» державна реєстрація права власності на закінчений будівництвом об`єкт у результаті реконструкції проводиться за наявності відомостей про державну реєстрацію права власності на такий об`єкт відповідно до законодавства до проведення його реконструкції.

Отже, оскільки право власності на об`єкти нерухомості за ОСОБА_2 вже були зареєстровані у 2004 та 2005 роках, після проведення реконструкції приміщення будівлі, де знаходилися належні відповідачу квартири, 19.04.2019 року на підставі зареєстрованої декларації про готовність до експлуатації об`єктів від 15.04.2019. була внесена інформація до Державного реєстру речових прав на нерухоме майна щодо зміни об`єкта нерухомого майна, право власності на яке за ОСОБА_2 , вже пройшло державну реєстрацію.

Задовольняючи вимоги і скасовуючи реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації № СМ 85 від 15.04.2019 року, апеляційний суд фактично розглянув вимоги заявлені до ОСОБА_2 , притому, що питання реєстрації такої декларації належить до дискреційних повноважень суб`єкта владних повноважень, яким виступає управління державної архітектурно-будівельного контролю Сумської міської ради, яке участі у справі не приймало, про що зазначив суд першої інстанції у своєму висновку.

Однак, незважаючи, як вважаю я, на обов`язкову участь сторони у справі в якості відповідача, оскільки заявлені вимоги про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, стосуються реєстраційних дій вчинених управлінням державної архітектурно-будівельного контролю Сумської міської ради, апеляційний суд не встановив порушень при проведені реєстрації такої декларації, не навів мотивів в чому полягає незаконність проведеної реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації реконструйованого ОСОБА_2 , при наявності права у нього на саме приміщення громадського будинку, помилково надав правову оцінку правовідносинам при відсутності належного відповідача, пославшись на правовий висновок ВП Верховного Суду від 04.09.2018р. у справі № 823/2042/16 про те, що спір, який виник між сторонами, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно, а законність дій посадових осіб Управління ДАБК та державного реєстратора з реєстрації права власності на об`єкт самочинного будівництва позивачем не оспорюється, тому позов пред`явлено до належного відповідача.

Однак, такий правовий висновок не може бути застосований до спірних правовідносин у даній справі, оскільки заявлені вимоги не пов`язані із порушенням цивільних прав позивача, яка не заявила свого права на об`єкт нерухомого майна, що належить відповідачу.

Оскільки позивачем порушено питання скасування реєстрації декларації про готовність до експлуатації об`єкта, на який вона не заявляє своїх прав, не згода останньої із реєстрацією такої декларації лежить в площині публічно-правових правовідносин громадян із суб`єктом владних повноважень при здійсненні ним дискреційних повноважень, який розглядається за правилами адміністративного судочинства, де ОСОБА_2 може виступати третьою особою на боці відповідача - суб`єкта владних повноважень.

Окрім того, апеляційний суд не обґрунтував у постанові нормами матеріального права які самостійні підстави для скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, реєстрацію якого здійснило управління державної архітектурно-будівельного контролю Сумської міської ради, якою не було встановлено порушення ОСОБА_2 при проведені реконструкції власного приміщення будівельних норм, а підстави скасування рішення суду від 27.03.2009 не пов`язано із затвердженою декларацією про готовність об`єкта до експлуатації.

Колегія суддів підмінила поняття державної реєстрації права власності, яка здійснюється на підставі документів, визначених у ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» серед яких не передбачена затверджена декларації про готовність до експлуатації об`єкта, із поняттям реєстрації такої декларація, яка здійснюється відповідно до закону.

Як наведено вище затверджена декларація про готовність об`єкта до експлуатації досліджувалася апеляційним судом під час перевірки рішення суду від 27.03.2009 року і не було громадський будинок літ. Б визнано самочинним будівництвом.

Як зазначено у постанові апеляційного суду від 20.04.2021 року, відповідно до відповіді Інспекції державного архітектурно будівельного контролю у Сумській області від 10.03.2009 року, перевіркою вказаної інспекції встановлено, що ОСОБА_2 здійснює ремонт будинку після пожежі. Під час ремонту демонтовано дерев`яні перегородки, печі, замінено матеріал стін будинку з дерева на цеглу без збільшення розміру фундаменту чи поверховості.

Вказані роботи згідно Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держбуду України від 24.05.2001 року № 127 та зареєстрованої в Мін`юсті України 10.07.2001 року за № 528/5773, не належать до самочинного будівництва і не потребує на надання дозволу на виконання будівельних робіт та реєстрації ДАБК у Сумській області.04.03.2019 року відповідачем подано до Управління державного архітектурно будівельного контролю Сумської міської ради повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), яке було зареєстровано Управлінням ДАБК Сумської міської ради. Відповідно до вищевказаного повідомлення відповідачем були проведені роботи по реконструкції нежитлових приміщень без зміни зовнішніх геометричних розмірів фундаментів у плані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 22-25).

15.04.2019 року ОСОБА_2 було зареєстровано в Управлінні державного архітектурно будівельного контролю Сумської міської ради декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (СС1), відповідно до якого відповідач здійснив реконструкцію нежитлових приміщень (а.с.26).

Відповідно до п. 3 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461 прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації (далі - декларація).

Таким чином, відповідач здійснив реконструкцію належних йому квартир, а не будівництво нового будинку та ввів вказаний об`єкт нерухомості в експлуатацію в порядку передбаченому чинним законодавством.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, вказані обставини, що встановлені постановою Сумського апеляційного суду від 20.04.2021 року по справі № 2-1545/09 (провадження № 22-ц/816/564/21) не потребують є такими, що встановлені та не потребують повторного доведення сторонами.

Висновки апеляційного суду в даній справі відносно того, що реєстрація декларації про готовність об`єкта до експлуатації відбулась на підставі рішення суду, яке було скасовано, а тому у відповідача відпали підстави для отримання майна у власність не підтверджено матеріалами цивільної справи та відповідними доказами і гуртуються на припущеннях і спростовуються обставинами, що встановлені постановою Сумського апеляційного суду від 20.04.2021 року по справі № 2-1545/09 (провадження № 22-ц/816/564/21).

Крім того, реєстрація вказаної декларації про реконструкцію існуючої будівлі не створює у відповідача права власності на новий об`єкт нерухомості, а лише підтверджує введення в експлуатацію реконструйованого об`єкту нерухомості, який вже належить відповідачу.

Слід зазначити, що заявляючи позовні вимоги щодо скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію за відповідачем його прав на нерухоме майно, позивач при цьому не заявила як негаторних так і вендикаційних вимог.

В своїх позовних вимогах позивач не спростовує наявності у відповідача права власності на нерухоме майно, натомість позивач у своєму позові заявляє, що його права порушено саме рішенням про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за відповідачем та внесенням записів за останнім про державну реєстрацію права власності, не заперечуючи його права на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, який не є вичерпним, однак саме суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Із статті 6 Конвенції вбачається, що доступ до правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту), кожен чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому ефективним слід розуміти спосіб, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

При зверненні до практики Європейського суду з прав людини (рішення від 19 лютого 2009 року у справі «Марченко М.В. проти України», заява № 4063/04) у контексті забезпечення права на доступ до правосуддя можна зробити висновок, що для його реалізації на національному рівні необхідна наявність спору щодо «права» як такого, що визнане у внутрішньому законодавстві; мова повинна йти про реальний та серйозний спір; він повинен стосуватися як самого права, так і його різновидів або моделей застосування; предмет провадження повинен напряму стосуватися відповідного права цивільного характеру.

Тобто підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Таким чином, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

З урахуванням наявності укладених та договорів між відповідачем та продавцями нерухомого майна, умови яких позивачем не оспорюються, відсутності як у позивача так і відповідача права власності на земельну ділянку на якій розташоване їх нерухоме майно, і наявності у них обох права на користування нею, приходжу до висновку, що права позивача не порушено, врахуовючи вище викладені обставини, а заявлені позивачем вимоги про визнання протиправними рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не впливають і не можуть вплинути на права позивача щодо користування зазначеною нею земельною ділянкою.

Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно що належить іншій особі без заявлення позовних вимог щодо нього не є необхідним для ефективного відновлення його права. Близька за змістом правова позиція викладена в Постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2022 року по справі № 488/5027/14-ц., від 13.07.2022 року по справі № 199/8324/19.

Більш того, відповідно до п. 1, 3 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов`язковій державній реєстрації підлягають право власності та речові права на нерухоме майно, похідні від права власності.

Таким чином, функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації.

Задовольняючи позовні вимоги позивача в частині скасування рішення державного реєстратора, апеляційний суд не звернув уваги на те, що задоволення зазначеної позовної вимоги суперечить імперативній вимозі закону, зокрема, пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої, право власності підлягає державній реєстрації, а виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі прав у частині належності права власності на належне відповідачу майно, оскільки скасування оскаржуваного рішення державного реєстратора не призведе до автоматичного поновлення попереднього запису щодо права власності відповідача на куплені ним квартири. Аналогічний правовий висновок міститься в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року по справі № 199/8324/19.

Згідно з п. 4 прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461 надання (реєстрація), повернення (відмова у видачі) чи скасування реєстрації документів, що підтверджують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю, визначеними статтею 7 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Окрім того, відповідно до ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Статтею 125 Конституції України визначено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Відповідно до ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Таким чином, в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексах випадках.

Разом з тим, з матеріалів цивільної справи вбачається, що жодного спору щодо належності нерухомого майна зареєстрованого за відповідачем або майнових прав на нього між сторонами немає, однак заявлені позивачем вимоги з приводу скасування рішення державного реєстратора КП «Центр реєстрації майнових прав» Лебединської районної ради Сумської області Недведська О.А., про державну реєстрацію прав, а також щодо скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації пред`явлені не до суб`єктів владних повноважень (яким виступає державний реєстратор КП «Центр реєстрації майнових прав» Лебединської районної ради Сумської області), а до фізичної особи ОСОБА_2 , як до власника приміщення громадського будинку, право якого позивачем не оспорюється, тому суд першої інстанції в порядку цивільного судочинства розглянув вимоги і на законних обставинах відмовив у їх задоволенні, оскільки правильно зазначив, що судовому захисту підлягає тільки порушене право.

Суддя Сумського апеляційного суду С.С. Ткачук