Номер провадження: 22-ц/813/2660/22
Справа № 947/7430/20
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Цюри Т.В.,

суддів Комлевої О.С., Гірняк Л.А.,

За участю секретаря судового засідання: Мілєвої М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 березня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Прокуратури Івано-Франківської області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконним кримінальним переслідуванням, що полягає в заподіянні збитків у вигляді втраченої вигоди із-за завідомо незаконного арешту майна слідчим суддею,-

ВСТАНОВИВ:

02 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Прокуратури Івано-Франківської області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконним кримінальним переслідуванням, що полягає в заподіянні збитків у вигляді втраченої вигоди із-за завідомо незаконного арешту майна слідчим суддею (т.1, а.с.1-18).

11 березня 2021 року рішенням Київського районного суду м. Одеси відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України ( , місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, 13 ), Прокуратури Івано-Франківської області ( , місцезнаходження: 76018, м. Івано-Франківськ, вул. Грюнвальдська, 11 ) Державної казначейської служби України ( , місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6 ) про відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконним кримінальним переслідуванням, що полягає в заподіянні збитків у вигляді втраченої вигоди у розмірі 9 941 400,5 гривень із-за завідомо незаконного арешту майна накладеного ухвалою слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 квітня 2016 р. по справі № 344/4147/16-к (т.2, а.с.199-205).

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд скасувати рішення від 11.03.2021 року Київського районного суду м. Одеси, постановити нове рішення про відшкодування ОСОБА_1 матеріальної шкоди в розмірі 9941400,5 гривень, завданої незаконним кримінальним переслідуванням, що полягає в заподіянні збитків у вигляді втраченої вигоди із-за завідомо незаконного арешту майна ОСОБА_1 незаконною ухвалою від 05.04.2016 слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області Хоростіля Р.В. (т.2, а.с.208-209а).

27 травня 2021 року Одеським апеляційним судом отримано відзив Міністерства юстиції України на апеляційну скаргу. У поданому відзиві відповідач вказує, що повністю погоджується із висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними та просить суд у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі (т.2, а.с.216-119).

31 травня 2021 року Одеським апеляційним судом отримано відзив Івано-Франківської обласної прокуратури на апеляційну скаргу. У поданому відзиві відповідач вказує, що доводи апеляційної скарги не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи, а сама скарга не може бути задоволена (т.2, а.с.226а-227).

Також, апеляційним судом отримано відзив Головного управління державної казначейської служби України на апеляційну скаргу. У поданому відзиві відповідач наголошує на тому, що оскаржуване рішення є обґрунтованим, прийнятим об`єктивно з повним та всебічним з`ясуванням обставин справи із дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а апеляційну скаргу вважає такою, що задоволенню не підлягає (т.2, а.с.228-228д).

02 червня 2021 року Одеським апеляційним судом отримано від апелянта відповідь на відзив Міністерства юстиції України. У поданій відповіді апелянт вказує, що ним повністю доведено наявність матеріальної шкоди та їх розмір, бо таке доведення є з підстави неможливості укласти з 2016 року досить вигідний позивачу договір оренди майна так як майно було арештовано (т.2, а.с.231а-232а).

08 червня 2021 року Одеським апеляційним судом отримано відповідь апелянта на відзив Івано-Франківської обласної прокуратури. У поданій відповіді апелянт вказує, що в справі доведено факт протиправної поведінки працівників органу прокуратури та слідчого судді, які при накладенні арешту на майно позивача не встановили статус ОСОБА_1 (т.2, а.с.233-233е).

11 листопада 2022 року Одеським апеляційним судом отримано заяву представника Міністерства юстиції України Галицького Сергія Олександровича про проведення судового засідання в режимі відеоконференції (т.3, а.с.50).

14 листопада 2022 року ухвалою Одеського апеляційного суду заяву представника Міністерства юстиції України Галицького Сергія Олександровича про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, яке призначено на 17 листопада 2022 року о 14 год 20 хв задоволено (т.3, а.с.56).

Відповідно до довідки, наявної в матеріалах справи, судове засідання, яке призначено на 17.11.2022 року в режимі відеоконференції за клопотнням представника Міністерства юстиції України Галицького Сергія Олександровича не відбулося. ОСОБА_2 не зміг забезпечити свою участь у судовому засіданні належним чином.

Відповідно до ст.212 ЦПК України, ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку, тощо, несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

Інші учасники справи до відеоконференції не під`єднались, про розгляд справи були повідомлені належним чином, що підтверджується довідками, наявними в матеріалах справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів під час розгляду даної справи наявність матеріальної шкоди у вигляді неотриманих доходів у зв`язку із не укладенням та невиконанням договорів від 2016 та 2019 року, заподіяної внаслідок незаконного рішення суду, а саме ухвали про арешт нерухомого майна, накладеного в рамках кримінального провадження.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової ( матеріальної ) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування у відповідності до вимог ст.22 ЦК України

Згідно положень частини другої зазначеної статті збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі ( ч.3 ст. 22 ЦК України).

За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Положеннями частин першої, другої, шостої та сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно з пунктами 1, 5 частини першої статті 3 цього Закону у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода.

Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 частини першої статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади) (частина перша статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Згідно до частини першої та другої статті 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що розмір шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Рішенням Конституційного Суду України від 3 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачу на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 325, зареєстрованому 03.04.2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Журавель М.В. на праві приватної власності належать нежитлові будівлі, складовим частинами яких є: розчинно-бетонний вузол, деревообробний цех, цех металоконструкцій, склад ГСМ загальної площею 1066,9 кв.м. та прирельсова площадка площею 4200 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 . Дані обставини підтверджені витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ( т. 1 а.с 19).

На підставі договору оренди землі, від 17.08.2015 року, укладеного з Городенківською міською радою, ОСОБА_1 є орендатором земельної ділянки площею 0,42 га (т.1 а.с 22 ).

Згідно договору оренди землі, серія та номер від 17.08.2015 року, укладеного з Городенківською міською радою, ОСОБА_1 є орендатором земельної ділянки площею 1,838 га, за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджено витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права (т.1 а.с 21).

Також, при розгляді справи в суді першої інстанції при дослідженні матеріалів судового провадження по справі №344/4147/16к, направленого на виконання ухвали Київського районного суду м. Одеси, з`ясовано, що Івано-Франківським міським судом, за змістом витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань 17.02.2015 року зареєстровано кримінальне провадження : 0000043 по заяві від 16.02.2015 року жителя с. Ясенів-Пільний Городенківського району про незаконне заволодіння невідомими особами на території ПрАТ «Зернопродукт МХП Перспектив» із застосуванням насильства до охоронця трактором МТЗ « білорус»-892 та викрадення двох акумуляторних батарей ( аркуш провадження 3 ).

В рамках даного кримінального провадження на підставі клопотання від 31.03.2016 року слідчого СВ СУ ГУНП Луканюка І.Б підписаного прокурором у кримінальному провадженні Баландіною Ю.Ю. про накладення арешту на майно, що належить на праві власності ОСОБА_1 , якому 10.03.2015 року вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 289 КК України, ухвалою слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області Хоростіль Р.В. 05.04.2016 року накладено арешт на: 1) складові частини нерухомого майна: розчинно-бетонний вузол, «А»; деревообробний цех, «Б»; цех металоконструкцій, «В»; склад ГСМ, «Г», прирельсова площадка, «І», загальною площею 1066,9 кв.м., які розміщені на земельних ділянках кадастрові номери: :01:011:023 та :01:011:024 за адресою: АДРЕСА_2 ; 2) 1/6 квартири за адресою: АДРЕСА_3 ; - які на праві приватної власності належать ОСОБА_1 , заборонивши розпоряджатися таким майном (т. 1 а.с 25).

Згідно договору оренди нежитлових приміщень та об`єкта нерухомості з викупом від 04.05.2016 року, укладеного у простої письмової формі, ОСОБА_1 як орендодавець взяв на себе зобов`язання передати фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 в строкове оплатне користування з викупом наявний у орендодавця та розміщений на земельних ділянках із кадастровими номерами :01:011:023 та :01:011:024 єдиний майновий комплекс, який складається із розчинно-бетонного вузла, деревообробного цеху, цеху металоконструкцій, складу ГСМ та при рельсової площадки за адресою: АДРЕСА_2 . Вартість комплексу визначена згідно незалежної оцінки, у 4056068 грн. і 1111569 грн., та протягом трьох років орендар взяв на себе зобов`язання сплачувати орендодавцю щомісячну орендну плату у розмірі 96021 грн.( з розрахунку 90 грн. за оренду одного квадратного метру нерухомого майна яке складається із розчинно-бетонного вузла, деревообробного цеху, цеху металоконструкцій і складу ГСМ та у розмірі 126000 грн. ( з розрахунку 30 грн. за один квадратний метр при рельсової площадки ), а також податкові платежі і податок на земельні ділянки. Після закінчення строку дії договору, за умови сплати всіх платежів, згідно умов договору, орендар набуває право власності на увесь єдиний майновий комплекс об`єкти орендованого нерухомого майна (т.1 а.с 31).

06.05.2016 року сторони уклали додаткову угоду до договору №347/2016 , у зв`язку із неможливістю зареєструвати договір через внесення до Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень відомостей про арешт майна на підставі ухвали слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області Хоростіль Р.В. 05.04.2016 року (т.1 а.с 35).

Листом від 16.05.2016 року ФОП ОСОБА_4 відмовилась від подальшого виконання договору №347/2016 від 04.05.2016 у зв`язку із наявністю арешту майнового комплексу та небажання чекати, коли з`явиться можливість реєстрації договору у відповідності до вимог закону (т.1 а.с 36).

15.10.2019 року між ОСОБА_1 як орендодавцем та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 як орендатором, у простої письмової формі укладено договір оренди №226/2019 нежитлових приміщень та об`єкта нерухомості з викупом, згідно умов якого орендодавець взяв на себе зобов`язання передати орендатору в строкове оплатне користування з викупом наявний у орендодавця та розміщений на земельних ділянках із кадастровими номерами :01:011:023 та :01:011:024 єдиний майновий комплекс, який складається із розчинно-бетонного вузла, деревообробного цеху, цеху металоконструкцій, складу ГСМ та прирельсової площадки за адресою: АДРЕСА_2 . Вартість комплексу визначена згідно незалежної оцінки, у 4056068грн. і 1111569 грн., та протягом трьох років орендар взяв на себе зобов`язання сплачувати орендодавцю щомісячну орендну плату у розмірі 128028 грн.( з розрахунку 120 грн. за оренду одного квадратного метру нерухомого майна яке складається із розчинно-бетонного вузла, деревообробного цеху, цеху металоконструкцій і складу ГСМ та у розмірі 210000 грн. ( з розрахунку 50 грн. за один квадратний метр при рельсової площадки ), а також податкові платежі і податок на земельні ділянки. Після закінчення строку дії договору, за умови сплати всіх платежів, згідно умов договору, орендар набуває право власності на весь єдиний майновий комплекс об`єкти орендованого нерухомого майна (т.1 а.с 39).

Згідно копії рішення від 16.10.2019 року державний реєстратор прав на нерухоме майно Буран А.В. відмовив у державної реєстрації договору оренди від 15.10.2019 року у зв`язку із наявністю обтяження на вказане майно (арешт нерухомого майна). Аналогічна відмова у державної реєстрації була зроблена 30.10.2019 року державним реєстратором Скіцько З.В. (т.1 а.с 45-46).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04.10.2019 року у справі №342/994/16к було повернуто обвинувальний акт по кримінальному провадженню щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_6 за ч. 2ст. 289 КК, зокрема на підставі того що повідомлення про підозру ОСОБА_1 було вручене 10.03.2016 року слідчим Луканюком І.Б. , що суперечить приписам ч.1 ст. 278 КПК України, так як письмове повідомлення про підозру адвокату повинно вручатись прокурором в день її складення, а тому ОСОБА_1 не може вважатись таким, якому у передбаченому чинним законодавством порядку повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, а отже, обвинувальний акт складено щодо особи, яка не набула статусу підозрюваного ( т.1 а.с 47). В даній частині ухвала про повернення обвинувального акту залишена без змін ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду 28.11.2019 року (т.1 а.с 49).

28.01.2020 року приватним нотаріусом Журавель М.В. відмовлено у вчиненні нотаріальних дій посвідчення договору оренди у зв`язку із наявністю обтяжень (арешту майна ) (т.1 а.с 55).

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 16.03.2020 року задоволена апеляційна скарга ОСОБА_1 , у зв`язку із не перебуванням ОСОБА_1 в статусі підозрюваного чи обвинуваченого та враховуючи що причини пропуску строку на апеляційне оскарження перебування в ізоляторі тимчасового тримання, визнані судом поважними, та скасована ухвала слідчого судді Івано-Франківського міського суду від 05 квітня 2016 року про накладення арешту на : 1) складові частини нерухомого майна: розчинно-бетонний вузол, «А»; деревообробний цех, «Б»; цех металоконструкцій, «В»; склад ГСМ, «Г», прирельсова площадка, «І», загальною площею 1066,9 кв.м., які розміщені на земельних ділянках кадастрові номери: :01:011:023 та :01:011:024 за адресою: АДРЕСА_2 ; 2) 1/6 квартири за адресою: АДРЕСА_3 ; - які на праві приватної власності належать ОСОБА_1 , шляхом заборони розпоряджатися таким майном (т.1 а.с 58).

В свою чергу, звертаючись із апеляційною скаргою, апелянт вказує на те, що протягом всього часу, починаючи з 2016 року ним понесено всі тяготи утримання майна, в той час він не міг цим майном користуватися, саме тому, як наголошено апелянтом і подано позов. Проте, як зазначає апелянт, судом невірно трактовано його вимоги, а саме щодо того, що позивач звернувся із вимогами стосовно одного договору від 04.05.2016 року, а не двох. Також, апелянт просить звернути увагу на те, що позивачем доведено факт того, що саме судове рішення, яким накладено арешт на майно, і стало причиною неможливості зареєструвати відповідний договір декілька разів.

Колегія суддів відхиляє вказані доводи апеляційної скарги, адже вони не відповідають відомостям, які містяться в матеріалах справи та обставинам справи.

Як вірно зазначено судом першої інстанції , предметом розгляду даної справи є вимоги про стягнення матеріальної шкоди заподіяної внаслідок незаконного рішення суду ( ухвали про арешт нерухомого майна позивача ) постановленого в рамках кримінального провадження.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Отже, законодавцем визначено момент з якого особа, якій заподіяна відповідна шкода має право звертатись до суду із відповідними вимогами, а кримінальне провадження по якому здійснювались заходи забезпечення кримінального провадження, а саме арешт майна позивача, триває.

Суд першої інстанції, застосовуючи до даних правовідносин принцип верховенства права, дійшов вірного висновку, що належним способом захисту права в даному випадку, є загальні положення цивільного права про відшкодування шкоди яке передбачає повне відшкодування заподіяної шкоди, а тому підлягають розгляду по суті вимоги про відшкодування шкоди заподіяної конкретним рішенням ( ухвалою ) суду, в період його дії до скасування, винесеним в рамках кримінального провадження яке не закінчено, та яке стосується збитків не визначених положеннями ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

При цьому, системний аналіз положень статей 22, 1166,1176 ЦК України, дозволяє прийди до висновку що обов`язковими складовими предмета доказування по даним правовідносинам є: 1) наявність матеріальної шкоди ( збитків ) та їх розмір; 2 ) наявність прямого причинного зав`язку між матеріальної шкодою та діями / рішенням органів досудового слідства, прокуратури, суду ; 3) незаконність таких дій/рішення.

Послідовне дослідження кожної складової дозволяє суду встановити факт доведеності позовних вимог а тому відсутність доведеності наявності хоча б одної зі складових є підставою для відмови у задоволені позовних вимог в цілому.

Положеннями частини першої статті 210 ЦК України встановлено, що правочин, який підлягає державної реєстрації, є вчиненим з моменту такої реєстрації, а частиною першою статті 220 ЦК України визначає нікчемність договору у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення такого договору.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, адже договори оренди з викупом №347/2016 від 04.05.2016 року та №226/2019 від 15.10.2019 року не породжують правових наслідків, так як при обов`язковості нотаріального посвідчення таких договорів та їх державної реєстрації укладені були у простій письмової формі.

В свою чергу, так як предметом доведеності позовних вимог є саме факт неможливості нотаріального посвідчення даних договорів та їх державної реєстрації внаслідок обтяження даного майна ухвалою слідчого судді, то суд вірно надав оцінку даним договорам як таким, що могли бути укладені та зареєстровані при звичайних обставинах.

Дослідивши матеріали справи, апеляційний суд звертає увагу на те, що ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 16.03.2020 року ухвалу Івано-Франківського міського суду від 05.04.2016 року про накладення арешту на майно ОСОБА_1 скасовано.

Саме вказано обставина, на думку апелянта, свідчить про незаконність накладення такого арешту та є підставою для відшкодування шкоди у відповідності до положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури та суду».

Такою шкодою, на думку апелянта, стала неотримана ним вигода від неукладених, в силу накладеного на майно арешту, угод про надання в оренду належного йому нерухомого майна.

Апеляційний суд наголошує, що вказані доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а зводяться лише до переоцінки доказів та позиції суду та посилання на обґрунтованість власних позовних вимог.

У чому саме такі висновки суперечать фактичним обставинам справи, чи будь-яким нормам матеріального або процесуального права, апелянтом не вказано.

Не заслуговують на увагу суду і доводи апелянта щодо незгоди із мотивувальною частиною оскаржуваного рішення в частині недоведеності позивачем фактів зменшення вартості арештованого майна чи зміни розміру доходу за можливою орендною платою при укладенні нового договору у 2020 році, у порівнянні з неукладеними угодами у 2016 та 2019 роках - ні у самому позові, ні у пізніше поданих до суду інших процесуальних документах будь-яких доводів щодо зміни вартості майна не наведено, об`єктивних причин зниження доходу від можливої оренди вказаного майна не наведено.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на безпідставність вимог, що спрямовані на відшкодування шкоди, заподіяної у ході кримінального переслідування - як у порядку положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», так і ст. ст. 1166, 1176 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

На даний час вказані правовідносини врегульовані Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до положень ст. 1 вказаного закону, підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

Лише за наявності обставин, передбачених положеннями зазначеної норми закону, в особи виникає право на відшкодування шкоди.

В свою чергу, відповідно до ст. 2 вищезазначеного закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановления виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення.

Колегія суддів наголошує, що кримінальне провадження по якому здійснювались заходи забезпечення у вигляді арешту майна позивача, триває, ні ухвалою Тернопільського апеляційного суду 16.03.2020 року, ні будь-якими іншими судовими рішеннями факт незаконності накладеного арешту не встановлювався.

Зазначене у свою чергу не дає можливості зробити висновок про наявність у вказаній ситуації підстав для відшкодування шкоди в порядку, визначеному положеннями Закону.

За відсутності факту вчинення протиправних дій, бездіяльності з боку органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду, підстави для відшкодування шкоди відсутні.

Вказана позиція в повній мірі узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, наданою при розгляді цивільних справ № 638/19994/15-ц (постанова від 01.11.2017) та № 6-440цс16 (постанова від 25.05.2016); позицією Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 233/5266/15-ц.

Розглядаючи цивільну справу подібної категорії (постанова Верховного Суду у справі № 646/1 1123/16-ц), суд касаційної інстанції звернув увагу, що сам факт закриття кримінального провадження та скасування постанови про закриття кримінального провадження (тобто наявність суто процесуальних рішень, як у нашому випадку - ухвала про повернення обвинувального акту та скасування ухвали про накладення арешту на майно), безумовно не встановлює доведеності усіх обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності та не вказує на неправомірність дій посадових чи службових осіб органів влади.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Втім наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, це може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування шкоди (постанова Верховного Суду від 31.03.2020 у справі № 638/14005/17).

В ході судового розгляду по даній справі позивачем не надано жодних доказів того, що в діях слідчих, прокурорів чи безпосередньо суддів Івано-Франківського міського суду встановлено порушення закону, які тягнуть дисциплінарну, адміністративну чи кримінальну відповідальність.

Необхідно зазначити, що відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювана та вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Для застосування такого заходу відповідальності, як відшкодування шкоди слід встановити у діях винної особи наявність усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (постанова Верховного Суду у справі № 296/1729/18-ц від 02.04.2020).

Отже, враховуючи те, що факт протиправної поведінки органів прокуратури, поліції та суду при накладенні арешту на майно ухвалою Івано-Франківського міського суду від 05.04.2016 року не встановлений, то вказане виключає і відповідний причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою, а тому підстав для висновку про наявність шкоди в даному випадку не вбачається.

Крім того, посилання позивача на те, що неотримання ним зазначеного доходу саме в той час вплинуло на його матеріальне положення та у зв`язку із цим він не мав змоги використати гроші в час коли вони були вкрай необхідні, не стосується предмету розгляду наявності матеріальної шкоди, а може бути предметом доказування у справі при стягнення моральної шкоди, як вірно зазначено судом першої інстанції.

Зазначені вище обставини дозволяють суду зробити висновок, що обґрунтування позивачем втрати доходу протягом дії арешту майна є недоведеним, що узгоджується із висновком суду першої інстанції, а тому оскаржуване рішення відповідає принципам законності та справедливості.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення суду ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 березня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Прокуратури Івано-Франківської області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконним кримінальним переслідуванням, що полягає в заподіянні збитків у вигляді втраченої вигоди із-за завідомо незаконного арешту майна слідчим суддею - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 28.11.2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду Т.В. Цюра

О.С. Комлева

Л.А. Гірняк