Справа № 129/3167/20
Провадження № 22-ц/801/693/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондар О. В.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2022 рокуСправа № 129/3167/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач),

суддів Денишенко Т. О., Рибчинського В. П.,

за участю секретаря судового засідання Кобенди Ю. О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 17 січня 2022 року, ухвалене у складі судді Бондар О. В. в приміщенні суду в м. Гайсин, повний текст рішення складено 19 січня 2022 року, -

в с т а н о в и в :

10 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернулася у суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 22 липня 2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено шлюб, від якого мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час шлюбу, подружжя ОСОБА_5 придбали автомобіль «VOLKSWAGEN TOUAREG», 2010 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , вартістю 506340 грн., автомобіль «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , вартістю 108300 грн., право власності на все зазначене майно зареєстроване за відповідачем. Рішенням Гайсинського районного суду від 07 грудня 2020 року шлюб між сторонами розірвано, за добровільною згодою поділити спільне майно сторони не можуть.

Виходячи з наведеного, ОСОБА_1 просила :

-поділити спільне майно, набуте нею та відповідачем під час шлюбу: автомобіль «VOLKSWAGEN TOUAREG», 2010 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , вартістю 506340 грн., автомобіль «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , вартістю 108300 грн., виділивши позивачу автомобіль «VOLKSWAGEN TOUAREG», 2010 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , вартістю 506340 грн., залишивши у власності відповідача автомобіль «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 вартістю 108300 грн.;

-стягнути з позивача на користь відповідача грошову компенсацію за відступ від ідеальної частки в розмірі 199020 грн.

Ухвалою Гайсинського районного суду Вінницької області від 11 грудня 2020 року накладено арешт шляхом заборони відчуження та розпорядження на транспортний засіб «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , дата реєстрації за відповідачем 10 травня 2011 року та транспортний засіб «VOLKSWAGEN TOUAREG», 2010 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , дата реєстрації за відповідачем 17 червня 2020 року, які на праві власності зареєстровані на ім`я ОСОБА_2 /а. с. 51/.

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 17 січня 2022 року позовні вимоги задоволено частково.

Поділено спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 : автомобіль «VOLKSWAGEN TOUAREG», 2010 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , вартістю 506340 грн., автомобіль «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , вартістю 108300 грн., припинивши право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на зазначене рухоме майно.

Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на автомобіль «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , вартістю 108300 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за відступ від ідеальної частки в спільному майні подружжя в сумі 199020 грн. (сто дев`яносто дев`ять тисяч двадцять гривень), 3493,60 грн. судових витрат на сплату судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 3073,20 грн.

Додатковим рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 14 лютого 2022 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10000 грн витрат на професійну правничу допомогу. /а. с. 94/.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду, викладених в рішенні, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки припинив право спільної сумісної власності на майно, а саме автомобіль «VOLKSWAGEN TOUAREG», 2010 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , який на момент ухвалення рішення не перебував у власності сторін та не врахував, що автомобіль «VOLKSWAGEN TOUAREG» був придбаний ним за особисті кошти, а тому поділу не підлягав.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У заяві від 18.05.2022 року адвокат Човганюк А. М. просить розглядати справу за відсутності сторони позивача та просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з огляду на те, що у судовому засіданні позивачем було визначено ринкову вартість спірного автомобіля у розмірі 506340 грн, про що не заперечував ні відповідач, ні його адвокат.

/ а.с.128/

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його адвокат Підреза І. В. підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились. Про місце, день та час розгляду справи повідомлялись належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача та його адвоката, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

У справі встановлено наступні обставини.

З 22 липня 2004 року по 07 грудня 2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Під час шлюбу 10 травня 2011 року за ОСОБА_2 зареєстроване право приватної власності на автомобіль «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , 17 червня 2020 року за ОСОБА_2 зареєстроване право приватної власності на автомобіль «VOLKSWAGEN TOUAREG», 2010 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , проти запропонованої позивачем вартістю автомобілів відповідач не заперечив, клопотань про призначення судової товарознавчої експертизи для визначення дійсної вартості автомобілів не заявляв.

Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу від 23 січня 2021 року ОСОБА_2 продав за 25000 грн. ОСОБА_6 автомобіль «VOLKSWAGEN TOUAREG», 2010 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , тобто під час розгляду справи відповідачем без згоди позивача продано спільне майно подружжя.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що суд прийшов до висновку поділити спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , а саме: виділити позивачу та визнати за нею право приватної власності на автомобіль «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , вартістю 108300 грн.

Відповідач за час розгляду справи про поділ майна розпорядився без згоди позивача спільним майном подружжя, продав своїй матері ОСОБА_6 автомобіль «VOLKSWAGEN TOUAREG», 2010 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , вартістю 506340 грн., тобто автомобіль вибув із володіння подружжя і виділити зазначене рухоме майно комусь із подружжя на даний час неможливо, то необхідно задля забезпечення рівності часток кожного з подружжя у спільному іх майні стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію в сумі 199020 грн. за відступ від ідеальної частки в спільному майні подружжя (506340 грн.+ 108300 грн.=614640 грн. вартість всього спірного майна, 307320 грн. ідеальна частка кожного з подружжя.) Позивачу виділено майна на загальну суму 108300 грн., відповідач реалізував самостійно майно вартістю 506340 грн.

В іншій частині позову необхідно відмовити, оскільки проданий ОСОБА_2 ОСОБА_6 автомобіль «VOLKSWAGEN TOUAREG», 2010 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , вартістю 506340 грн. не підлягає поділу між сторонами і не може бути виділений позивачу зі стягненням з неї грошової компенсації.

Висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог зроблено за повного з`ясування обставин справи, правильного застосування норм матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Відповідно до статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Стаття 63 СК України, передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними.

Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя передбачені статтею 65 СК України.

Відповідно до частини 2 статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Частиною 4 статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У відповідності до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном.

Отже, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частину вартості спільного майна, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби.

Частина перша статті 369 ЦК України визначає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірні автомобілі є спільним майном подружжя й підлягають поділу. Оскільки чоловік розпорядився автомобілем «VOLKSWAGEN TOUAREG», 2010 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , на власний розсуд без письмової згоди дружини, продав його своїй матері ОСОБА_6 , то ОСОБА_1 має право на грошову компенсацію Ѕ вартості даного транспортного засобу.

Відповідно п. 22 Постанови Пленуму ВС України № 11 від 21.12.2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди- виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Зважаючи, що у матеріалах справи наявний доказ, що при ввезенні в Україну вартість автомобіля «VOLKSWAGEN TOUAREG», 2010 року випуску становила 7 343 долара США; у судовому засіданні апелянт пояснив, що даний автомобіль був ввезеним в Україну пошкодженим та ним був проведений ремонт даного автомобіля, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції визначаючи розмір грошової компенсації 1/2 вартості автомобіля, вірно виходив з вартості аналогічного транспортного засобу на час поділу майна, а не з суми, за яку це майно було продано, враховуючи, що ціна вказана у договорі купівлі-продажу транспортного засобу від 23.01.2021 року в сумі 25 тис. гривень є значно нижчою від ціни придбання.

/ а.с. 58, 63/

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 не наводить обґрунтування щодо невірного визначення судом першої інстанції вартості спірних автомобілів, враховану при розподілі та не оспорює порядок поділу автомобіля «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 .

Правом на подання заяви про призначення експертизи щодо оцінки вартості автомобілів, апелянт не скористався, не зважаючи на роз`яснення такого права колегією суддів.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними ( ч.1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки ( ч. 2 ст. 364 ЦК України).

У разі відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями ( технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Аналогічна позиція сформульована у постановах Верховного Суду у справах № 127/7029/15-ц від 03.10.2018р, №180/254/15-ц від 18.04.2018; № 643/4589/15-ц від 09.01.2019 р.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що за відсутності інших доказів та заперечень щодо вартості спірних автомобілів при визначені розміру грошової компенсації до уваги була взята вартість автомобілів зазначена позивачем у позові та не спростована відповідачем: автомобіль «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 - 108300 грн.; «VOLKSWAGEN TOUAREG», 2010 року випуску, державний номер НОМЕР_1 - 506340 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки не врахував, що позивачем не були уточнені позовні вимоги щодо стягнення компенсації, колегія суддів вважає безпідставними з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У постанові Верховного Суду від 07.02.2020 року у справі № 826/11086/18 визначено, що повноваження суду щодо визначення меж розгляду справи є субсидіарними та не можуть змінювати предмет і підстави спору, а лише стосуються обсягу захисту порушеного права.

Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Таким чином, принцип стабільності є визначальним щодо можливості виходу за межі позовних вимог.

При вирішенні даного спору, суд першої інстанції вірно визначив предмет спору - спільне майно подружжя та підстави позову - статті 69-72 СК та ст. 372 ЦКУкраїни та вирішив спір у спосіб пов`язаний із захистом саме тих прав, свобод та інтересів, щодо яких подана позовна заява не виходячи за межі позовних вимог.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що у відповідача на момент вступу у шлюб з позивачем був у власності інший автомобіль, який в подальшому при його продажу став джерелом фінансування придбання іншого транспортного засобу «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», 2006 року випуску, а автомобіль «VOLKSWAGEN TOUAREG», 2010 року випуску, був подарований матір`ю відповідача та придбаний за кошти матері з продажу спадкового майна, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки відповідачем не надано суду доказів, а згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги про те, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя ( аналогічне застосування статей 57, 60 СК України зазначено в постановах Верховного Суду України від 19 червня та 02 жовтня 2013 року, від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15), колегія суддів не вважає такими, що свідчать про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Відповідачем відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України не надано суду доказів на спростування презумпції спільного права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильні висновки суду першої інстанції та є аналогічними тим, що зазначались відповідачем в суді першої інстанції, їм була надана оцінка в рішенні суду першої інстанції, з якою погоджується також суд апеляційної інстанції.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що зазначені в апеляційній скарзі аргументи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишено без змін, то судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 17 січня 2022 року у даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: Т. О. Денишенко

В. П. Рибчинський

Повний текст постанови складено 13 червня 2022 року.