печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2022 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Остапчук Т.В.,

при секретарі судового засідання - Луста В.І.,

розглянув у порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

В травні 2018р. позивачка звернулась до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики, посилаючись на те що 19.09.2016р. відповідач взяв в борг кошти в розмірі 1036 043 грн. та зобов"язувався повернути до 19.09.2017р. Однак до цього часу всі кошти не повернув. Тому просить стягнути з відповідача борг в розмірі 137891,86 грн., відсотки в розмірі 165766,88грн., 3% річних в розмірі 10322,98грн., інфляційні втрати в розмірі 38377,29 грн., судові витрати .Представник позивача просив розглядати в відсутність, позов підтримав.

Представник відповідача надав відзив, позов визнав частково , вказував , що з 1.11.2016р. по 29.12.2017р. перераховано 137 892,60 грн., 29.12.2017р. передано згідно розписки 32 000долСША, що становило 898 150,40 грн., заборгованість по договору відсутня, тому неустойка по п.13 Договору становить 62 871,75грн., інфляційні втрати в розмірі 29141,44 грн. за період з 20.09.2017р. по 29.12.2017р.

Відповідь на відзив позивач не надав.

Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_3 від 01 лютого 2019 відкрито провадження у справі та призначено за правилами позовного спрощеного провадження. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.12.2021 цивільну справу № 757/26404/18-ц (номер провадження 2-824/21) передано судді Печерського районного суду м. Києва Остапчук Т.В., оскільки суддя ОСОБА_3 помер.

Ухвалою від 20.12.2021р. прийнято до провадження та призначено в порядку спрощеного з викликом сторін.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до слідуючого.

Встановлено що відповідно до Договору позики від 19.09.2016р. відповідач взяв в борг кошти у позивачки в розмірі 1036 043 грн. та зобов"язувався повернути до 19.09.2017р.

Судом встановлено , що з 1.11.2016р. по 29.12.2017р. відповідачем перераховано 137 892,60 грн., а 29.12.2017р. передано згідно розписки 32 000долСША, що становило 898 150,40 грн..

На час звернення до суду не повернуто 137891,86 грн, на підтвердження запречень щодо повернення боргу відповідачем не надано належних доказів .

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей, так і дати її отримання.

Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов"язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку , що встановлені договором.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку».

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Суд виходить із того, що письмова форма договору позики внаслідок її реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.

Таким чином судом встановлено що відповідач повернув борг позивачу в порушення строків.

Керуючись статтею 1048 ЦК України позивач може вимагати виплати відсотків, якщо їх виплата передбачена укладеним договором позики. При цьому розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду не погоджується з висновками судів у частині стягнення процентів за користування сумою позики. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що правовий висновок щодо нарахування та стягнення процентів від суми позики після спливу строку кредитування викладено у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Зокрема, зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Наслідки порушення договору позичальником визначені статтею 1050 ЦК України, відповідно до частини першої якої, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За загальним правилом наслідки порушення можуть бути встановлені договором або законом.

Відповідно до п.13 Договору позики сторони домовились, що за кожен місяць прострочення платежу позичальник сплачує позикодавцю суму, яка становить 2(два) відсотки від суми основного зобов`язання по цьому Договору.

З відповідача підлягає стягненню за період з 20.09.2017р. по 29.12.2017р. відсотки відповідно до п.13 договору в розмірі 62871,75 грн.,. інфляційні втрати за цей період в розмірі 29 141,44 грн.

При таких обставинах позов підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати 920,13 грн., підтверджені документально.

Керуючись ст.ст.625,1046,1047,1048,1050 ЦК України, ст..12,13,77,79, 81,263,264 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відсотки в розмірі 62871,75 грн.,. інфляційні втрати в розмірі 29 141,44 грн., судові витрати в розмірі 920,13 грн.

В іншій частині відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення..

Позивач ОСОБА_1 : АДРЕСА_1

Відповідач ОСОБА_2 : АДРЕСА_2

Суддя Остапчук Т.В.