КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/4867/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 листопада 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Осадчої Анни Валеріївни на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 листопада 2021 року (суддя Лужецька О.Р.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

встановив:

у липні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив визнати транспортний засіб Honda Civic, червоного кольору, 2008 року виготовлення, державний номерний знак НОМЕР_1 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя; поділити в рівних частинах об`єкти спільної сумісної власності подружжя, а саме: 213 000грн, отримані від продажу автомобіля Honda Civic, червоного кольору, 2008 року виготовлення, державний номерний знак НОМЕР_1 ; злитки золота, загальною вагою 450 грам, що дорівнює 14,4 трійській унції, загальною вартістю 692 775,50 грн. Визнати за ним право власності на 1/2 частину коштів від проданого автомобіля Honda Civic, червоного кольору, 2008 року виготовлення, державний номерний знак НОМЕР_1 , що становить 106 500грн; право власності на 1/2 частину злитків золота, загальною вагою 450 грам, що дорівнює 14,4 трійській унції, загальною вартістю 692 775,50 грн, що становить 346 387,75 грн. Визнати за відповідачем право власності на 1/2 частину коштів від проданого автомобіля Honda Civic, червоного кольору, 2008 року виготовлення, державний номерний знак НОМЕР_1 , що становить 106 500грн; право власності на 1/2 частину злитків золота, загальною вагою 450 грам, що дорівнює 14,4 трійській унції, загальною вартістю 692 775,50грн, що становить 346387,75грн. Витребувати у відповідача на його користь 1/2 частину злитків, що становить 225 грам золота, загальною вартістю 346 387,75грн та стягнути 1/2 частину коштів від проданого автомобіля, загальною вартістю 213 000грн, що становить 106500грн та стягнути з відповідача судові витрати.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що з 9 серпня 2009 року по 23 липня 2013 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, який розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 липня 2013 року.

Позивач посилався на те, що під час шлюбу вони набули у спільну власність золоті злитки, а саме: 2 злитки по 100 грам; 1 злиток - 50 грам; 2 злитка по 20 грам; 1 злиток по

10 грам, на загальну суму 318 694,75грн. Крім того, у квітні 2008 року відповідачка придбала в кредит автомобіль Honda Civic, червоного кольору, 2008 року виготовлення, державний номерний знак НОМЕР_1 , основну частину кредиту за який (близько 80 відсотків вартості автомобіля) вони виплачували в період шлюбу.

Позивач стверджував, що після розірвання шлюбу спірне майно залишилося у відповідачки і вона не бажає його добровільно поділити.

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернулась із зустрічним позовом про визнання коштів в розмірі 5 066,39 доларів США та 41 138грн 81коп., що знаходились на депозитних рахунках ОСОБА_1 , спільним сумісним майном подружжя, поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, стягнувши з ОСОБА_1 на її користь 1/2 частку коштів в розмірі 88 484грн 50 коп. та судові витрати.

Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, ОСОБА_2 зазначала, що під час шлюбу на ім`я ОСОБА_1 у «Правекс банку» були відкриті два депозитні рахунки, на які були покладені грошові кошти, подаровані їм під час весілля. Через рік ОСОБА_1 зняв ці грошові кошти та проценти, які були нараховані за депозитом, та використав їх не в інтересах сім`ї.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 16 листопада 2021 року у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Осадча А.В. просить рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні первісного позову та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі та стягнути судові витрати. В частині відмови у задоволенні зустрічного позову представник позивача просить рішення суду залишити без змін.

Представник позивача зазначає, що дійсно, спірний автомобіль з`явився у користуванні відповідачки раніше, ніж сторони уклали шлюб, і позивач ніколи цього не заперечував. Разом з цим, відповідачка сама усно повідомила позивачу, що даний автомобіль знаходиться у кредиті, який необхідно виплачувати. Крім того, позивач користувався вказаним автомобілем, заправляв його, контролював та оплачував його технічне обслуговування, страхування, а враховуючи оплату кредиту за автомобіль, вважав його спільним сімейним майном.

Представник позивача стверджує, що всіма питаннями щодо оплати кредиту займалася особисто відповідачка, а позивач просто надавав їй грошові кошти для подальшого розпорядження ними в інтересах сім`ї, однак будь-якого підтвердження проведення оплат по кредиту від відповідача ніколи не вимагав.

Представник позивача вважає, що суд першої інстанції у своєму рішенні не надав жодної оцінки тому факту, що заперечуючи проти факту придбання банківських металів та взагалі існування золотих злитків як спільного майна подружжя, відповідачка визнала факт написання власноручно на банківських виписках ваги та вартості саме тих золотих злитків, про придбання яких стверджує позивач, причому навіть на банківській виписці із написом «купила 260 гр. золота», що в сукупності з фактом наявності депозитних коштів, дати зняття яких співпадають з датами придбання банківських металів (золота) на ім`я відповідачки, вказує на факт придбання спірного спільного золота.

Крім того, представник позивача посилається на вибіркове взяття до уваги судом першої інстанції показань свідків позивача та відповідача.

Представник позивача звертає увагу суду, що свідок позивача - ОСОБА_3 , допитана у судовому засіданні в суді першої інстанції, підтвердила, що сторонами за період шлюбу придбавалися золоті злитки, а також підтвердила те, що її син - позивач - сплачував кредит відповідача за автомобіль, однак оцінка судом вказаних показань свідка у судовому рішенні відсутня. Разом з цим, показання свідка ОСОБА_4 (батька відповідача) про те, що він виплачував кредит, який оформила його дочка на своє ім`я під

заставу спірного автомобіля, у суду сумніву не викликали, і судом не надано оцінки тому факту, що значна частина кредиту була виплачена, коли сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги та зазначає, що автомобіль Honda Civic, державний номерний знак НОМЕР_1 , належить їй на підставі приватної власності та набутий на підставі правочину, укладеного до шлюбу з позивачем. Крім того, вона уклала кредитний договір не для купівлі вказаного автомобіля та не в інтересах подружжя, а в інтересах свого батька, який фактично і погашав вказаний кредит. Жодних коштів на погашення вказаного кредиту позивач не надавав.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника - адвоката Осадчої А.В. (у режимі відеоконференції), які просили задовольнити апеляційну скаргу, пояснення ОСОБА_2 та її представника - адвоката Райх Л.М. (у режимі відеоконференції), які просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що з 9 серпня 2009 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, мають сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 23 липня 2013 року шлюб сторін розірвано.

22 березня 2008 року між СП ЗАТ «ДНІПРО МОТОР ІНВЕСТ» (продавець) та ОСОБА_6 (покупець), яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_6 , укладений договір купівлі-продажу №1014Ч, за умовами якого продавець зобов`язався передати у власність покупця автомобіль Honda Civic FD7678JX, тип TR, колір TANGO RED P, а покупець прийняти й оплатити його.

18 квітня 2008 року ОСОБА_6 проведено оплату за транспортний засіб Honda Civic в розмірі 142 915грн та цього ж дня між сторонами складено акт прийому передачі №1014, згідно якого автомобіль Honda Civic, колір TANGO RED P, переданий ОСОБА_6 .

19 квітня 2018 року ОСОБА_6 видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. У подальшому була здійснена перереєстрація транспортного засобу у зв`язку із зміною анкетних даних ОСОБА_2 .

Також під час судового розгляду було встановлено, що 22 квітня 2008 року між ОСОБА_6 та АКБ «Правекс-Банк» був укладений кредитний договір № 899-010/08Р, за умовами якого позичальник отримала 29 774 долара США в строк до 22 квітня 2015 року. В цей же день між ОСОБА_6 та АКБ «Правекс-Банк» був укладений договір застави транспортного засобу № 899-010/08Р, за умовами якого у забезпечення виконання зобов`язань за вищезазначеним кредитним договором, у заставу банку був переданий автомобіль марки Honda, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Відмовляючи в задоволенні як первісного, так і зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості та недоведеності.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову сторонами не оскаржується, тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України не є предметом апеляційного перегляду.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 57 СК України особистою приватною

власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Частиною 1 статті 58 СК України визначено, що той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу.

Відповідачкою суду першої інстанції надані належні та достатні докази, які підтверджують, що спірний автомобіль був придбаний нею до укладення шлюбу з позивачем. При цьому позивачем не було надано доказів, що для придбання автомобіля відповідачкою був взятий кредит, який погашався за спільні кошти подружжя.

З наявних у матеріалах справи документів вбачається, що кредитний договір був укладений відповідачкою після придбання автомобіля, тому суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що відсутні підстави для висновку, що отримані у кредит грошові кошти були використані для придбання спірного автомобіля.

У статті 62 СК України зазначено, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Позивачем не було надано доказів, що після реєстрації шлюбу вартість автомобіля була збільшена внаслідок спільних грошових затрат.

Доводи позивача, що він користувався автомобілем, заправляв його, оплачував технічне обслуговування та страхування, не є підставою для визнання автомобіля спільним майном, а свідчить про те, що відповідачка не заперечувала проти користування її майном її чоловіком, а плата здійснювалася за користування майном, яке використовувалося в інтересах сім`ї.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що правових підстав для визнання спірного автомобіля спільним майном подружжя не встановлено, а позовні вимоги в цій частині є безпідставними.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач стверджував, що на весілля їм з відповідачкою її батьком та братом були подаровані злитки золота вагою 100 та 50 грамів. Також позивач посилався на те, що за грошові кошти, які були їм подаровані під час весілля і які спочатку були покладені на депозит у банку, а потім зняті у липні 2010 року, були придбані золоті злитки, загальною вагою 270 грамів, а у березні 2011 року були

придбані ще два злитки золота по 20 та 10 грамів.

У підтвердження вказаних обставин позивачем суду першої інстанції були надані копії квитанцій АБ «Укргазбанк» від 8 липня 2010 року, від 9 липня 2010 року та ПАТ КБ «Правекс-Банк» від 10 березня 2011 року.

Також судом були допитані заявлені сторонами свідки, які підтверджували придбання золотих злитків ( ОСОБА_1 - позивач та ОСОБА_8 - мати позивача), та спростовували дарування золотих злитків на весіллі ( ОСОБА_4 - батько відповідачки, ОСОБА_9 - брат відповідачки).

Колегія суддів зазначає, що вказані свідки є родичами, як позивача, так і відповідачки, а отже, зацікавленими особами у вирішенні даного спору.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з положеннями частини другої статті 12, частиною першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша, третя статті 77, частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що позивачем не було надано належних та достатніх доказів у підтвердження набуття подружжям золотих злитків.

Свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_9 заперечували дарування подружжю на весіллі золотих злитків, інших доказів у підтвердження цим твердженням позивачем надано не було.

Копії квитанцій АБ «Укргазбанк» від 8 липня 2010 року, 9 липня 2010 року (про придбання 1 злитку, вагою 20 грам, вартістю 6 272грн) та ПАТ КБ «Правекс-Банк» від 10 березня 2011 року не містять даних про покупця та його підпису.

У копіях квитанцій від 9 липня 2010 року про придбання 1 злитку, вагою 100 грамів, вартістю 30 760грн, 1 злитку, вагою 50 грамів, вартістю 15 455грн, зазначено, що клієнтом є ОСОБА_2 . Однак, квитанції не містять підпису ОСОБА_2 , даних її паспорту та її ідентифікаційного номеру.

Згідно листа ПАТ АБ «Укргазбанк» від 20 березня 2017 року ідентифікація фізичної особи із зазначенням прізвища, імені та по батькові, дати народження, серії та

номеру паспорту, ідентифікаційного номеру, проводиться у разі здійснення валютно-обмінної операції, що перевищує еквівалент 50 000 гривень. Оскільки операції по квитанціям були проведені на суму менше за 50 000грн, банк не зміг встановити в квитанціях, що зберігаються в архіві банку, на чиє ім`я здійснювалася купівлі банківських металів.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що надані позивачем копії квитанцій не є достатніми та належними доказами у підтвердження придбання подружжям золотих злитків у період з 8 по 9 липня 2010 року, та 10 березня 2011 року.

Доводи апеляційної скарги, що відповідачка визнала факт написання власноручно на банківських виписках ваги та вартості саме тих золотих злитків, про придбання яких стверджує позивач, причому навіть на банківській виписці із написом «купила 260 гр. золота», що в сукупності з фактом наявності депозитних коштів, дати зняття яких співпадають з датами придбання банківських металів (золота) на ім`я відповідачки, вказує на факт придбання спірного спільного золота, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Під час апеляційного розгляду відповідачка не заперечувала, що зазначені написи та розрахунки зроблені нею, але заперечувала придбання золотих злитків. Також звертає на себе увагу та обставина, що зазначені написи та розрахунки зроблені на виписках банку, які виготовлені 11 травня 2011 року, тобто після тих дат, які зазначає позивач, як дати придбання золотих злитків.

Під час розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що грошові кошти з депозитних рахунків були отримані саме позивачем, а не відповідачкою.

Отже, зроблені відповідачкою розрахунки та написи, а також зняття грошових коштів у дати придбання банківських металів не є беззаперечними доказами у підтвердження придбання відповідачкою золотих злитків, які просить поділити позивач.

Враховуючи положення частини 6 статті 81 ЦПК України, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про недоведеність зазначених позовних вимог.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції надав перевагу поясненням свідків, допитаних за клопотанням відповідачки, та не врахував пояснення свідка, допитаного за клопотанням позивача, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки у рішенні суду наведені пояснення всіх свідків, які були допитані під час судового розгляду, однак при вирішенні даного спору суд першої інстанції надав перевагу наданим сторонами письмовим доказам.

Колегія суддів вважає, що пояснення свідків не можуть бути прийняті судом без врахування тієї обставини, що свідки є близькими родичами сторін, а відтак зацікавлені у вирішенні даного спору на користь свого родича, саме тому пояснення таких свідків необхідно було підтверджувати письмовими доказами або показами свідків, які не мають зацікавленості у вирішенні даного спору.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи, оцінив надані докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, тому підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не встановлено.

У зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги, відсутні правові підстави для відшкодування позивачу понесених судових витрат та витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Осадчої Анни Валеріївни залишити без задоволення, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 листопада 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 березня 2023 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк