Номер провадження 2/754/3061/22
РІШЕННЯ

Іменем України

29 листопада 2022 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Сенюти В.О.,

при секретарі Сінєльніковій С.М.,

за участю:

представника позивача: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про зняття арешту з майна,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до відповідача Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про зняття арешту з майна.

Подану позовну заяву обґрунтовано тим, що позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 01.12.2000 року, посвідчений Шостою Київською державною нотаріальною конторою, реєстровий № 1-1026 належить Ѕ частина квартири АДРЕСА_1 , інша половина квартири належить дружині позивача - ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла. 10.08.2018 року ОСОБА_1 звернувся до Сьомої Київської державної нотаріальної контори для видачі свідоцтва про право на спадщину, що відкрилася після смерті його дружини. Проте, при видачі свідоцтва про право на спадщину з`ясувалося, що на об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 , в рамках виконавчого провадження № 7937534, відкритого відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби МЮУ 17.11.2010 року накладено арешт, у відомостях про власника майна зазначено ОСОБА_3 . Шляхом подання адвокатської запиту встановлено, що ОСОБА_3 дійсно був власником квартири АДРЕСА_1 у період з 31.03.1999 року по 03.06.1999 року. З 2000 року, станом на 2005 рік та по сьогоднішній день незмінним власником квартири є позивач. Таким чином, арешт було накладено помилково, та порушує право позивача на користування своїм майном. На підставі викладеного, позивач просить зобов`язати відповідача усунути перешкоди реалізації права власності шляхом зняття арешту, реєстраційний номер обтяження 10525571, накладеного постановою 17.11.2010 року з квартири, що належить позивачу на праві власності за адресою АДРЕСА_2 .

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20.12.2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби про скасування арешту майно передано до Деснянського районного суду м. Києва.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 27.01.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.

На адресу Деснянського районного суду м. Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого департамент вважає, що державним виконавцем не порушено вимоги ЗУ «Про виконавче провадження», позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 26.07.2022 року, яка занесена до протоколу судового засідання закрито підготовче провадження та призначено розгляд справ по суті.

В судовому засіданні представник позивача подану позовну заяву підтримала, просила позов задовольнити з викладених підстав.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив.

Вислухавши вступне слово представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що 17.11.2010 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Черноволовим В.А. при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-2089/07 від 11.06.2008 року Солом`янського районного суду м. Києва винесена постанова. Відповідно до вказаної постанови було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , квартиру АДРЕСА_3 , гаражний бокс № НОМЕР_1 ряд АДРЕСА_4 , що належить боржнику ОСОБА_3 у межах суми звернення стягнення 10497806,43 грн.

З копії інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна від 08.10.2018 року, № інформаційної довідки 140513119 вбачається, що власником квартири АДРЕСА_1 вказано - ОСОБА_3 , тип обтяження - арешт нерухомого майна, підстава обтяження - постанова ВП № 7937534 від 17.11.2010 року Відділом примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ.

Письмові матеріали справи містять копію інформаційної довідки від 12.12.2019 року Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» відповідно до якої квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в рівних долях на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого Київською державною нотаріальною конторою № 6 від 01.12.2000 року реєстровий № 1-1026, та зареєстрованого в Бюро 04.12.2000 року за реєстровим № 1874.

Відповідно до копії відповіді Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 13.08.2021 року, квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності була зареєстрована за ОСОБА_3 у період часу з 31.03.1999 року по 03.06.1999 року.

Позивач звертаючись до суду із вказаним позовом, вказує, що арешт квартири, накладений державним виконавцем при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-2089/07 від 11.06.2008 року Солом`янського районного суду м. Києва порушує права позивача, як власника квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно положення ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше, як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого права та інтересу.

Як роз`яснено в п. 2 Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справи від 03.06.2016 № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

Проте, стороною позивача всупереч наведеному та положенню ч. 2 ст. 51 ЦПК України не було заявлено відповідного клопотання, боржника виконавчого провадження ОСОБА_3 залучено не було.

Крім того, всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України представник позивача не надала суду завірену належним чином копію та оригінал для огляду правовстановлюючого документу, з якого можна дійти висновку про те, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

Суд звертає увагу на те, що письмові матеріали справи не містять доказів смерті дружини позивача ОСОБА_2 та звернення до нотаріальної контори із завою про видачу свідоцтва про право на спадщину, клопотання про витребування спадкової справи померлої стороною позивача не заявлено.

Так, Верховний Суд наголосив, що згідно з ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі виникнення зазначеної спірної ситуації належним способом захисту прав особи є саме звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно і зняття з нього арешту.

Таким чином, стороною позивача обрано неналежний спосіб захисту та подано позовну заяву до неналежного відповідача, а відтак позов не може бути задоволений.

Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову, судові витрати позивача на підставі ст. 141 ЦПК України покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України; ЗУ «Про виконавче провадження», ст.ст. 12, 13, 51, 141, 200, 223, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про зняття арешту з майна - відмовити.

Рішення може бути оскаржено протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подання безпосередньо до Київського апеляційного суду апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не подано.

Повний текст рішення суду виготовлено: 13.12.2022 року.

Суддя: В.О.Сенюта