Постанова

Іменем України

23 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 359/3879/20

провадження № 61-4066св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач: - Державне підприємство обслуговування повітряного руху України,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Казак Кирило Ігорович, на постанову Київського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року в складі колегії суддів: Рубан С. М., Заришняк Г. М., Мараєвої Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (далі - ДП «Украерорух») про стягнення матеріальної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовна заява мотивована тим, що, починаючи з 03 листопада 2003 року до 30 квітня 2020 року позивач безперервно працювала у ДП «Украерорух». Станом на день звільнення з роботи вона обіймала посаду провідного інженера-програміста відділу розвитку та підтримки бізнес систем управління з цифрової трансформації, інформаційних технологій та кіберзахисту ДП «Украерорух». Розмір її посадового окладу становив 25 945 грн.

Наказом в.о. директора ДП «Украерорух» від 29 квітня 2020 року № 446/о ОСОБА_1 звільнена з роботи з 30 квітня 2020 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, згідно зі статтею 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Вказувала, що стаж її безперервної роботи в ДП «Украерорух» склав повних 16 років.

Згідно з пунктом 6.25.2 Колективного договору, укладеного між адміністрацією ДП «Украерорух» та профспілками (далі - Колективний договір), у випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги у розмірі, за кожний повний рік роботи понад 5 років, по 2 посадових оклади з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом за кожний рік.

Тобто при звільненні позивача відповідач повинен був виплатити позивачу матеріальну допомогу в розмірі 20 посадових окладів, що становить 518 900 грн.

Однак ДП «Украерорух» ухиляється від добровільного виконання цього обов`язку.

Крім того, позивач вказує, що у зв`язку із відсутністю повного розрахунку в день її звільнення відповідач має сплатити на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку відповідно до статті 117 КЗпП України.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила задовольнити її позовні вимоги та стягнути з ДП «Украерорух» на свою користь матеріальну допомогу при звільненні працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію у розмірі 518 900 грн, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 01 травня 2020 року до дня винесення рішення у справі, а також судові витрати, які складаються з: витрат на правову допомогу у розмірі 50 000 грн та судового збору у розмірі 840,80 грн.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

і мотиви їх ухвалення

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 жовтня 2020 року позов задоволено. Стягнено з ДП «Украерорух» на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу при звільненні працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію в розмірі 518 900 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 219 740,85 грн.

Стягнено з ДП «Украерорух» на користь ОСОБА_1 сплачений при подачі позову судовий збір в розмірі 840,80 грн та витрати на оплату правової допомоги у розмірі 25 000 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 має право на отримання матеріальної допомоги відповідно до умов Колективного договору, ДП «Украерорух» безпідставно відмовило у виплаті позивачеві цієї допомоги з огляду на фінансові показники прибутку підприємства станом на 30 квітня 2020 року.

Крім того, зміни до Колективного договору вступили в дію з 20 травня 2020 року, а ОСОБА_1 звільнена з роботи з 30 квітня 2020 року, отже зміни до колективного договору на спірні правовідносини не поширюються.

Невиплата матеріальної допомоги при звільненні працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, передбаченої Колективним договором, у зв`язку зі складним фінансовим станом підприємства, свідчить про порушення прав позивача, гарантованих статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція).

Здійснення виплат, які передбачені колективним договором, в тому числі матеріальної допомоги при звільненні, не залежить від прибутку підприємства.

Ні положеннями КЗпП України, ні умовами Колективного договору не передбаченій строк виплати матеріальної допомоги, відмінний від дня звільнення працівника з роботи, тому до спірних правовідносин застосовуються положення статей 116, 117 КЗпП України.

У зв?язку із тим, що відповідач не виплатив звільненому позивачу всіх сум, що належать йому від підприємства, тому на нього покладається відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачена частиною першою статті 117 КЗпП України.

Суд першої інстанції критично сприйняв посилання ДП «Украерорух» на правовий висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 11 березня 2019 року у справі № 640/19162/16-ц (провадження №61-779св19), оскільки у цій справі суди, встановивши обставини, які є відмінними від обставин справи, яку розглядав суд першої інстанції, дійшли висновку про неможливість застосування до правовідносин статей 116, 117 КЗпП України.

Позивач, звертаючись до суду із позовом, заявляла про стягнення витрат на правову допомогу, при цьому надала докази на підтвердження понесених нею витрат у сумі 50 000 грн, які складаються з: витрат комплексного представництва клієнта в суді першої інстанції у розмірі 25 000 грн та витрат комплексного представництва клієнта в суді апеляційної інстанції у розмірі 25 000 грн.

Ураховуючи, що суд першої інстанції позбавлений можливості вирішувати питання про розподіл витрат на правову допомогу за результатами розгляду справи в суді апеляційної інстанції, тому відшкодуванню підлягають лише витрати на правову допомогу, які позивач понесла у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, зокрема у розмірі 25 000 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 жовтня 2020 року скасовано в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 219 740,85 грн та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що оскільки умовами Колективного договору передбачено надання матеріальної допомоги у випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, така матеріальна допомога входить до складу заробітної плати, тому у зв`язку зі звільненням позивача з роботи у відповідача виник обов`язок, а не право виплатити цю допомогу у день звільнення. Невиплата цієї допомоги позивачу у день звільнення є підставою для її стягнення в судовому порядку згідно зі статтею 116 КЗпП України.

У разі невиплати підприємством в день звільнення працівника усіх сум, як передбачено частиною першої статті 116 КЗпП України, на нього покладається відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України, а саме виплата середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Разом з тим, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили (частина перша статті 617 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).

У висновку Торгово-промислової палати України (далі - ТПП України) від 29 липня 2020 року зазначено, що відповідач не зміг розрахуватись з позивачем у строки визначені статтею 116 КЗпП України внаслідок настання істотних обставин, які унеможливлюють виконання умов Колективного договору, з огляду на те, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», запроваджено карантин та віднесено карантин до форс-мажорних обставин.

ДП «Украерорух» з 16 березня 2020 року застосовує положення Колективного договору зі змінами та доповненнями від 19 травня 2020 року, як визначено у висновку ТПП України про істотну зміну обставин від 29 липня 2020 року, тому не зміг розрахуватись з позивачем у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, внаслідок настання істотних змін обставин, що дає підстави встановити факт відсутності вини в діях відповідача щодо невиплати ним всіх сум у день звільнення позивача.

Оскільки ДП «Украерорух» доведено відсутність їх вини у невиплаті позивачу при звільненні матеріальної допомоги, тому відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, як передбачено положеннями статті 117 КЗпП України.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиція інших учасників справи

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Казак К. І., просить скасувати постанову апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, а справу в цій частині направити до апеляційного суду для продовження розгляду, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 826/9475/18.

Також у касаційній скарзі заявник посилається на пункт 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (ділі - ЦПК України), а саме зазначає, що суди не дослідили зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1-3 частини другої статті 389 цього Кодексу; суди необґрунтовано відхилили клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції взяв до уваги висновок ТПП України від 29 липня 2020 року, який є недопустимим доказом, оскільки належним доказом дії обставин непереборної сили є саме сертифікат ТПП України або його регіональних представництв, а не її висновок.

Крім того, висновком ТПП України від 29 липня 2020 року встановлено, що існували певні обставини, які перешкоджали веденню стабільної фінансово-господарської діяльності відповідачем, зокрема: збройна агресія Російської Федерації проти України, наявність заборгованості контрагентів підприємства, запровадження на території України карантину з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19.

Проте нестабільна фінансово-господарська діяльність підприємства або відсутність коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові грошових коштів та не звільняє від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Запровадження на території України карантину не є форс-мажорною обставиною (непереборною силою) та підставою для звільнення відповідача від відповідальності за невиконання зобов`язання щодо виплати працівникові усіх сум при звільненні.

На переконання заявника, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність вини відповідача у непроведенні розрахунку при звільненні позивача, тобто встановив обставини, що мають суттєве значення у справі, на підставі недопустимого доказу.

Крім того, апеляційний суд не взяв до уваги, що запроваджений на території України карантин не стосувався підприємств. Підприємство продовжувало надавати послуги з обслуговування повітряного руху в повному обсязі.

Доводи інших учасників справи

ДП «Украерорух» подало до суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просило оскаржувану постанову апеляційного суду залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки судове рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухвалено на підставі повно і всебічно з`ясованих обставинах справи.

При цьому ДП «Украерорух» зазначило, що у день звільнення позивача з роботи підприємство було фінансово неспроможне здійснити з ним повний розрахунок, оскільки у відповідача був відсутній прибуток протягом звітного періоду, а ті грошові кошти, які були на рахунках підприємства, не покривали щомісячних поточних витрат на виплату заробітної плати, сплату податків та здійснення інших обов`язкових платежів.

Висновком ТПП України від 29 липня 2020 року засвідчено, що запровадження на території України карантину з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 є форс-мажорною обставиною (непереборною силою), що є підставою для звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, як передбачено статтею 617 ЦК України.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Казак К. І., подана до Верховного Суду 12 березня 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду від 29 березня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи з Бориспільського міськрайонного суду Київської області.

У квітні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 09 грудня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 15 грудня 2021 року провадження у справі зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 905/857/19.

10 листопада 2022 року оприлюднено постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/19 (провадження № 12-56гс21).

Ухвалою Верховного Суду від 23 листопада 2022 року провадження у справі поновлено.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що з 03 листопада 2003 року ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ДП «Украерорух» та з 01 березня 2019 року займала посаду провідного інженера-програміста відділу розвитку та підтримки бізнес систем управління з цифрової трансформації, інформаційних технологій та кіберзахисту.

Наказом в. о. директора ДП «Украерорух» від 29 квітня 2020 року №446/о ОСОБА_1 звільнена з роботи 30 квітня 2020 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, на підставі статті 38 КЗпП України (т. 1, а. с. 35).

Відповідно до довідки ДП «Украерорух» від 06 травня 2020 року

№1-23-2.2/4210/20 розмір посадового окладу позивача становив 25 945 грн (т. 1, а. с. 37).

Листом ДП «Украерорух» від 30 квітня 2020 року № 1-23-1.2/3415/20 повідомлено позивача, що у зв`язку із складним фінансовим станом підприємства та відсутністю наявних коштів на сьогодні немає можливості виплатити матеріальну допомогу у випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (пункт 6.25.2 Колективного договору) та при звільненні працівників пенсійного віку за власним бажанням, у яких при прийомі на роботу в підприємство була оформлена пенсія (пункт 6.25.4 Колективного договору).

Пунктом 6.25.2 Колективного договору в редакції, що діяла на час звільнення позивача з роботи, у випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги у розмірі: при стажі безперервної роботи на підприємстві повних 5 років - 6 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад за відповідним наказом; за кожний повний рік роботи понад 5 років - по 2 посадових оклади з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад за відповідним наказом за кожен рік. В цілому, максимальний розмір матеріальної допомоги не має перевищувати 20 посадових окладів (т. 1, а. с. 42, 43).

Згідно з пунктом 14.1 колективного договору в редакції, що діяла на час звільнення позивача з роботи, усі виплати, пов`язані з перевищенням законодавчо-правових норм, здійснюються за рахунок власних коштів підприємства (за їх наявності) у послідовності пріоритетів, визначених додатком 26 до цього договору (т. 1, а. с. 88).

Наказом ДП «Украерорух» від 16 березня 2020 року № 197 на підприємстві установлено початок простою з 18 березня 2020 року до 31 травня 2020 року, який продовжено на підставі наказу підприємства від 27 травня 2020 року № 410 з 01 червня 2020 року до 15 липня 2020 року (т. 1, а. с. 95, 96, 98, 99).

На підставі протоколу робочої групи з оперативного реагування на кризові ситуації фінансово-економічного характеру від 18 березня 2020 року № 2 ДП «Украерорух» прийнято рішення здійснювати лише обов`язкові виплати, які не пов`язані з перевищенням законодавчо-правових норм (заробітна плата для працівників та обов`язкові податки та збори) до 31 травня 2020 року включно з можливістю продовження заходу до досягнення стабілізації фінансового стану підприємства за окремим рішенням робочої групи з оперативного реагування на кризові ситуації фінансово-економічного характеру по результатам аналізу подальшого фінансово-економічного стану підприємства (т. 1, а. с. 92 - 94).

Наказом ДП «Украерорух» від 10 квітня 2020 року № 245 з 10 липня 2020 року змінено істотні умови праці всім працівникам ДП «Украерорух», а саме, встановлено неповний робочий час 0,5 норми тривалості робочого часу, затвердженої на 2020 рік, починаючи з 10 липня 2020 року (т. 1, а. с. 142).

19 травня 2020 року внесені зміни до Колективного договору, зареєстровані Управлінням соціального захисту населення Бориспільської міської ради Київської області 28 травня 2020 року, та пунктом 6.25.2 передбачено: у випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію при стажі безперервної роботи на підприємстві, адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги у розмірі: 1) до досягнення працівником віку 60 років і 3 місяці: при стажі безперервної роботи на підприємстві повних 15 років - 10 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови як такої, що збільшує посадовий оклад за відповідним наказом; за кожний повний рік роботи понад 15 років - по 1 посадовому окладу з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад за відповідним наказом за кожний рік. В цілому максимальний розмір матеріальної допомоги не має перевищувати 15 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад; 2) інший вік до досягнення працівником 65 років при стажі роботи на підприємстві повних 15 років - 5 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад. Виплата матеріальної допомоги буде здійснюватися на основі договору між працівником та адміністрацією, типова форма якого повинна бути погоджена з профспілковою стороною. Відповідно до договору виплата матеріальної допомоги буде надаватися за схемою: 1 посадовий оклад з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад, протягом 10 банківських днів з дати початку дії договору; залишок суми матеріальної допомоги по узгодженому графіку: орієнтовно 1 оклад з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад, раз на 2 місяці, починаючи з 12-го місяця з дати підписання договору. Договір на виплату матеріальної допомоги може бути підписаний за умови відсутності судового спору між працівником та підприємством з цього питання (т. 1, а. с. 66 - 68).

Для працівників, які досягли пенсійного віку і звільняються з підприємства у зв`язку з виходом на пенсію у 2020 році до 15 червня 2020 року, та таких, хто вже звільнився з підприємства у зв`язку з виходом на пенсію у 2020 році, та при звільненні не отримали матеріальну допомогу, адміністрація підприємства гарантує надання матеріальної допомоги у розмірі: при стажі безперервної роботи на підприємстві повних 5 років - 6 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад за відповідним наказом; за кожний повторний рік роботи понад 5 років - по 2 посадових оклади з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад за відповідним наказом за кожний рік. Відповідно до договору виплата матеріальної допомоги буде надаватися за схемою: 1 посадовий оклад з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад, протягом 10 банківських днів з дати початку дії договору, залишок суми матеріальної допомоги за узгодженим графіком (орієнтовно 1 оклад з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад, раз на 2 місяці, починаючи з 12 місяця з дати підписання договору). Договір на виплату матеріальної допомоги може бути підписаний до 01 липня 2020 року за умови відсутності судового спору між працівником та підприємством з цього питання (т. 1, а. с. 86 - 87).

Безперервний стаж роботи позивача в ДП «Украерорух» становить 16 років 5 місяців.

Відповідно до листа заступника директора з управління активами ДП «Украерорух» від 30 червня 2020 року №1-17.4/7201/20/20 станом на 30 квітня 2020 року залишок грошових коштів на рахунках ДП «Украерорух», в тому числі валютних, складає 25 078 993,61 грн, 14 701,49 дол. США, 6 716 731,71 євро, у тому числі на резервному рахунку обслуговування боргу 2 508 902,26 євро, 1 630,83 фунтів стерлінгів.

Звітом про фінансові результати (звіт про сукупний дохід) підтверджено, що за І квартал 2020 року сукупний дохід ДП «Украерорух» склав 299 444 грн. В той же час за аналогічний період попереднього року сукупний дохід становив 365 401 грн.

Згідно з висновком ТПП України від 29 липня 2020 року № 2051/1.2 «Про істотну зміну обставин» світова ситуація з розповсюдженням коронавірусу COVID-19 мала критичний вплив як на світову, так і на українську авіаційну галузь. Соціальні та фінансові наслідки для авіації (в тому числі авіакомпаній, аеропортів та провайдерів аеронавігаційних послуг) виявились руйнівними. Починаючи з 12 березня 2020 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» на всій території України був установлений карантин, були заборонені пасажирські перевезення, в тому числі авіаційним транспортом. Згідно з рішенням РНБО України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», введеного в дію указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87, були закриті пункти пропуску через державний кордон України для здійснення регулярного пасажирського сполучення. Зважаючи на виконання введеного органами державної влади України карантину, заборони виконання міжнародних польотів та польотів над територією України, вітчизняні авіакомпанії, які здійснювали пасажирські перевезення, тимчасово призупинили провадження своєї операційної діяльності. Аналогічна ситуація склалась і на ринках авіаційних перевезень країн Європи та світу в частині введення обмежень щодо пересування громадян та відповідної зупинки більшості польотів авіакомпаній (окрім поодиноких евакуаційних рейсів). Як наслідок даної ситуації та введених заходів, падіння трафіку у повітряному просторі України протягом другої половини березня - травня 2020 року склало приблизно 95 % з негативними піками аж до 98 %. Авіаційна, і зокрема аеронавігаційна галузь України та світу, переживає безпрецедентну системну кризу, яка викликана падінням обсягів повітряного руху на 90 %. Прогнозовані строки повернення до докризових рівнів 2019 року коливаються від двох до трьох років. Зважаючи на це, ТПП України підтвердила, що, починаючи з 16 березня 2020 року, наведені обставини унеможливили виконання ДП «Украерорух» зобов`язань, передбачених колективним договором.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі статтею 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам постанова суду апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не відповідає.

Враховуючи, що постанова апеляційного суду оскаржується лише в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тому Верховний Суд переглядає оскаржуване судове рішення в касаційному порядку на предмет законності і обґрунтованості саме у цій частині та в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі.

В іншій частині судове рішення сторонами не оскаржується, тому Верховний Суд не вдається до оцінки і аналізу його законності і обґрунтованості у неоскарженій частині.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що матеріальна допомога при звільненні працівника пенсійного віку за власним бажанням, передбачена Колективним договором, входить до структури заробітної плати. Оскільки у день звільнення відповідач не виплатив всіх сум, що належать позивачу від підприємства, тому на відповідача покладається відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що в діях відповідача відсутня вина щодо не своєчасної виплати матеріальної допомоги та відповідач відповідно до положень Колективного договору зі змінами та доповненнями від 19 травня 2020 року проводить вказані виплати у строки та порядку, визначеному Колективним договором.

Крім того, висновком ТПП України від 29 липня 2020 року зазначено, що відповідач не зміг розрахуватись з позивачем у строки визначені статтею 116 КЗпП України внаслідок настання істотних обставин, які унеможливлюють виконання умов Колективного договору.

Верховний Суд не погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною першою статті 21 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до статті 10 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Аналогічні положення містяться у статті 1 Закону України «Про колективні договори і угоди» (далі - Закон № 3356-XII).

Статтею 5 Закону № 3356-XII, яка регулює співвідношення законодавства і колективного договору, угоди, трудового договору, встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці».

Водночас структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Отже, при недотриманні роботодавцем вимог статті 116 КЗпП України, для роботодавця настають наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України. Роботодавець не несе відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України, у разі відсутності його вини. Відсутність своєї вини повинен довести роботодавець.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що при звільненні ОСОБА_1 відповідач не виконав вимоги пункту 6.25.2 Колективного договору, тому повинен сплатити позивачу матеріальну допомогу у розмірі 518 900 грн.

Суди також дійшли висновку, що матеріальна допомога, виплата якої передбачена Колективним договором, входить до структури заробітної плати.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Заперечуючи проти стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України, відповідач посилався, зокрема, на відсутність його вини в затримці розрахунку та зазначав про наявність обставин непереборної сили, спричинених запровадженням на території України карантину з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, що, згідно зі статтею 617 ЦПК України, є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

У постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/19 (провадження № 12-56гс21) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що нормами трудового законодавства не передбачено підстав для звільнення роботодавця від виплати працівникові заробітної плати у випадку наявності обставин непереборної сили.

Згідно із частиною першою статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами.

Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Частиною першою статті 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Виплата заробітної плати працівнику - це обов`язок роботодавця. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано. Обов`язок роботодавця виплатити працівнику заробітну плату не є відповідальністю у розумінні статті 617 ЦК України, від якої може бути звільнений роботодавець унаслідок випадку або непереборної сили.

Висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/19 (провадження № 12-56гс21), підлягає врахуванню до спірних правовідносин на підставі частини третьої статті 400 ЦПК України, оскільки постанова прийнята після подання касаційної скарги.

Ураховуючи викладене, до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення частини першої статті 617 ЦК України.

Крім того, на підтвердження настання форс-мажорних обставин відповідач надав висновок ТПП України від 29 липня 2020 року № 2051/1.2 «Про істотну зміну обставин», в якому зазначено, що світова ситуація з розповсюдженням коронавірусу COVID-19 мала критичний вплив як на світову, так і на українську авіаційну галузь. Починаючи з 16 березня 2020 року, наведені обставини унеможливили виконання ДП «Украерорух» зобов`язань, передбачених колективним договором. ТПП України підтвердила настання істотної зміни обставин, зокрема встановлення на всій території України карантину у зв`язку із запобіганням поширенню коронавірусу COVID-19, які унеможливлювали виконання умов Колективного договору у період настання карантинних обмежень (з 16 березня 2020 року) та протягом 6 місяців після їх завершення.

Разом з тим, відповідно до положень статті 263 ЦК України непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Обставини непереборної сили (форс-мажорні обставини) - це обставини, що перешкоджають виконанню зобов`язань однією із сторін, незалежні від її волевиявлення і контролю, а також непереборні при вживанні всіх розумних заходів щодо їх запобігання. Визначення обставин непереборної сили наведено у статті 79 Конвенції ООН про договори міжнародної купівлі-продажу товарів (укладена у Відні 11 квітня 1980 року). Для визначення яких-небудь обставин форс-мажорними необхідно обов`язкова наявність ряду чинників: непереборність сили, що викликала ці обставини; неможливість контролювати ситуацію, впливати на неї; виникнення перешкоди не могло бути передбачено під час укладення зобов`язання.

Згідно з частиною першою статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» ТПП України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Із урахуванням положень частини першої статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» та пункту 6.10 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого Рішенням Президії Торгово-промислової палати України 18 грудня 2014 року № 44(5), документом, який засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), є сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), який видає Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати, вимоги до якого встановлені пунктом 6.11 Регламенту.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/19 (провадження № 12-56гс21) викладено висновок, що єдиним належним документом, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань - є сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні».

Отже, роботодавцю необхідно було довести настання обставин непереборної сили, які б свідчили про відсутність вини підприємства у затримці виплат позивачу належних при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

У справі, яка переглядається, ДП «Украерорух» не довело обставин, які унеможливили своєчасно виплатити позивачу належних їй при звільненні сум, визначених Колективним договором, зокрема, що порушення строків виплати цих сум сталося внаслідок непереборної сили, тому роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

ДП «Украерорух» фактично погодилося з висновком судів про стягнення з нього в судовому порядку матеріальної допомоги, виплата якої передбачена Колективним договором, як складової заробітної плати, судові рішення в цій частині вимог не оскаржувало, тим самим визнало порушення прав позивача щодо невиплати при звільненні всіх сум, що належать їй від підприємства.

Суд першої інстанції, оцінивши належні та допустимі доказі, наявні в матеріалах справи, встановив, що роботодавець своєчасно не здійснив із працівником розрахунок при звільненні, а саме не виплатив матеріальну допомогу, передбачену Колективним договором, тому відповідно до статті 117 КЗпП України повинен виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

На підставі встановлених обставин, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що оскільки ДП «Украерорух» не виконав вимоги трудового законодавства щодо вчасної виплати всіх належних при звільненні позивача сум у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, тому підприємство повинно відшкодувати позивачу майнові втрати, яких вона зазнала внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, а отже, вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є законними та обґрунтованими.

Натомість суд апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні порушив норми процесуального права, надавши оцінку висновку ТПП України, помилково зазначив про доведеність відповідачем відсутності вини у невиплаті позивачу всіх належних при звільненні позивача сум.

За таких обставин касаційна скарга є обґрунтованою, наведені заявником підстави касаційного оскарження підтверджені під час касаційного провадження.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду та необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/19 (провадження № 12-56гс21), яка прийнята після подання касаційної скарги, дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні прийнята без додержання норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Суд першої інстанції, на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, правильно застосував норми матеріального права в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_1 в цій частині.

Постанова апеляційного суду в оскаржуваній частині не відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального права в цій частині.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, обставини справи в цій частині вимог встановлені повно, але апеляційним судом допущено помилку в застосуванні норм матеріального та процесуального права, судове рішення апеляційного суду в оскаржуваній частині, відповідно до статті 413 ЦПК України, підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції в цій частині вимог.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За загальним правилом, при розподілі судових витрат у резолютивній частині судового рішення за результатами розгляду та вирішення справи встановлюється обов`язок сторони, не на користь якої ухвалено таке судове рішення, відшкодувати (компенсувати) іншій стороні понесені судові витрати із вказівкою на чіткий розмір відповідних судових витрат.

За подання касаційної скарги ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 1 681,60 грн.

З огляду на висновок Верховного Суду про часткове задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 , скасування постанови апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та залишення в цій частині без змін рішення суду першої інстанції, судові витрати, понесені ОСОБА_1 у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, підлягають стягненню з ДП «Украерорух» в розмірі 1 681,60 грн.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Казак Кирило Ігорович, задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати та залишити в силі в цій частині рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 жовтня 2020 року.

Стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 1 681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) гривня 60 копійок.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді С. О. Карпенко

С. Ю. Мартєв

В. В. Сердюк

В. А. Стрільчук