Справа №345/3056/22
Провадження № 2/345/1012/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.12.2022 року м. Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі

головуючого судді Онушканича В.В.

з участю секретаря судового засідання Бандури Г.М.

відповідачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

в с т а н о в и в:

Позивачка звернулася до суду з вищенаведеним позовом. Позов мотивує тим, що на підставі договору дарування їй належить на праві власності житловий будинок в АДРЕСА_1 . Також в грудні 2013 року нею була приватизована земельна ділянка, площею 0,1113 га по АДРЕСА_1 . Позивачка наголошує, що вона є єдиним власником вищевказаного житлового будинку та земельної ділянки.

Позивачка зазначає, що окрім неї та її дочки ОСОБА_5 , в будинку зареєстровані також відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 . Водночас відповідачі по даній адресі не проживають більше 2 років та спільного побуту не ведуть, що підтверджується актом № 95, складеним 05.09.2022 року депутатом ОСОБА_6 в присутності свідків. Де вони в даний час проживають, позивачці не відомо.

Також відповідачі не є членами сім`ї позивачки, не проживають разом із нею, не ведуть спільного господарства, не сплачують комунальні платежі, їх особистих речей у будинку немає, покинули будинок добровільно і вгазалі будтинком вони не цікавляться та ні на що не претендують. Між позивачкою та відповідачами відсутні будь-які угоди про користування даним житловим будинком. Вони добровільно більше 2 рокв тому з`їхали.

Позивачка наголошує, що комунальні платежі нараховуються згідно чисельності зареєстрованих осіб. Оскільки відповідачі не сплачують заначені платежі, то позивачка змушена оплачувати їх сама, а також виконувати всі обов`язки по утриманню будинку. Реєстрація відповідачів створю позивачці труднощі у користуванні будинком, зокрема, необхідність сплачувати комунальні послуги за відповідачів, труднощі при можливому майбутньому відчуженні нерухомості. Також позивачка не може повноцінно скористатися субсидією по оплаті комунальни послуг. Тому позивачка змушена звернутися до суду та просить визнати ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 такими, що втратили право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 , а також стягнути з відповідачів судові витрати.

Відповідачка ОСОБА_1 подала відзив на позовну заяву. Зазначає, що позивач прямо вводить суд в оману, вказуючи, що «відповідачі не є членом сімї, не проживають разом із нею, не ведуть спільного господарства…». Так, відповідачка ОСОБА_1 є рідною сестрою позивачки, а відповідачка ОСОБА_4 є її рідною племінницею. Спірний будинок належав на праві власності батькові позивачки та відповідачки ОСОБА_1 ОСОБА_7 . Просить врахувати той факт, що згідно попередньо складеного заповіту батько усе своє майно заповідав власне відповідачці ОСОБА_1 . Усе своє свідоме життя вона проживала і на даний час проживає у даному будинку, будучи тимчасово відсутньою за станом здоров`я. Проживаючи у даному будинку, ОСОБА_1 з дітьми та чоловіком вели господарство, дбали про будинок, оплачували усі комунальні платежі, придбали у будинок усі наявні в даний час у нього меблі.

Також відповідачка ОСОБА_1 просить врахувати, що вона не має у власності жодного нерухомого майна. Тобто, у разі зняття її з рестрації місця проживання у будинку батьків, відповідачка та її діти не будуть «існувати» без такої реєстрації, бо зареєструватись за іншим місцем у них не має можливості. Відповідачка зазначає, що їхня з дочкою тимчасова періодами відсутність у будинку не є тривалою та зумовлювалась вагомими поважними причинами. Так, її дочка ОСОБА_8 тимчасово не проживала у будинку з поважних причин працевлаштування та навчання, а також з виїздом за межі України через військову агресію російської федерації.

Відповідачка ОСОБА_1 , починаючи з 2019 року, тимчасово була змушена покинути будинок та проживати в орендованій квартирі у м.Калуш у зв`язку із погіршенням стану здоров`я та проходженням тривалого складного лікування (хірургічного операційного втручання), що потребувало «лежачого режиму» у відповідних лікувальних закладах та поблизу них. В тому числі це стосувалося її болісного розлучення з чоловіком через його побиття з відповідними наслідками. Попри це і незважаючи на вищевикладений складний період у житті, ОСОБА_1 періодично приїжджала до будинку та ночувала в ньому. Відсутність у будинку у зв`язку із проходженням лікування, погіршенням стану здоров`я, але догляд за будинком, оплата комунальних послуг, наявність у будинку власного майна та благ вказує на поважність причин, які в силу закону не дають підстав для позбавлення відповідачки права на проживання у ньому чи позбавлення права бути зареєстрованою у ньому.

ОСОБА_1 звертає увагу, що достатніх та належно допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог позивачка до суду не надала, а навпаки, надавши суду недостовірні та підроблені докази, ввела суд в оману.

З приводу колишнього чоловіка ОСОБА_3 відповідачці нічого не відомо.

Позовна заява є безпідставною та необґрунтованою, тому відповідачка ОСОБА_9 просить в задоволенні позову відмовити.

Відповідачка ОСОБА_4 подала відзив на позовну заяву. Вказує, що вона є рідною племінницею позивачки. ОСОБА_7 , який був власником спірного будинку, був дідусем відповідачки. Вагомим є той факт, що згідно попередньо складеного заповіту дідусь усе своє майно заповідав власне ОСОБА_4 . Усе своє свідоме життя вона проживала у даному будинку, тимчасово була відсутня у 2012-2021 роках у зв`язку із навчанням та працевлаштуванням. На даний час відповідачка не проживає за місцем реєстрації, оскільки через військову агресію російської федерації виїхала за межі України та проживає у ОСОБА_10 . З приводу батька ОСОБА_3 , то 3 роки назад вони з мамою розлучились і батько у будинку з того часу не проживає.

Відсутність у будинку у зв`язку із навчанням та тимчасовим виїздом за кордон, але догляд за будинком її мамою, оплата нею комунальниз послуг, наявність у будинку їхнього власного майна та благ вказує на поважність причин, які в силу закону не дають підстав для позбавлення її права на проживання у ньому чи позбавленя права бути зареєстрованою у ньому. Тому відповідачка ОСОБА_4 просить в задоволенні позову відмовити.

Позивачка подала відповідь на відзив. Зазначає, що відповідачі не є членами її сім`ї, вони не проживають разом із позивачкою, не ведуть спільного господарства разом із позивачкою, між ними не має взаємних прав та обов`язків,також вони не сплачують комунальні платежі, їх меблів та особистих речей у будинку не має. Вони добровільно покинули будинок в 2019 році і взагалі будинком вони ніколи не цікавились та не цікавляться на даний час і ніколи ні на що не претендували. З 2019 року по даний час позивачка сама повністю сплачує комунальні послуги. Ремонту в будинку відповідачі ніколи не робили.

Позивачка наголошує, що відповідачі не тимчасово покинули будинок, а з`їхали на постійне місце проживання у м.Калуш та без поважних причин більше двох років не проживають в даному будинку та спільного побуту з нею не ведуть, також більше не цікавилися даним будинком, ремонтів не здійснювали, комунальних платежів не платили, що підтверджується відсутністю квитанцій по оплаті комунальних платежів на їхнє ім`я, відсутністю квитанцій про оплату за ремонт будинку та актами обстеження житла.

Якщо відповідачі приїжджають, то тільки в гості. Позивачка не здійснює їм перешкод по перебуванню в даному будинку, як гостей. Позивачка являється єдиним власником спірного житлового будинку.

Щодо хвороби відповідачки ОСОБА_1 , то нею не надано жодих документів на підтвердження того, що з 2019 року по даний час вона проходить стаціонарне лікування чи лікування в лікувально-профілактичному закладі, а вводить суд в оману про те, що вона постійно хворіє. Реєстрація відповідачів створює позивачці перешкоди в користуванні та труднощі при можливому майбутньому відчуженні власного будинку. Тому позивачка просить суд задоволити позов у повному обсязі.

Відповідачка подала заперечення. Зазначає, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими. Позивач, всупереч вимогам законодавства, що діє у таких правовідносинах, не надала суду жодних належних і допустимих доказів, які б підтверджували законність її вимог. Водночас відповідачі письмово, із посиланням на належно допустимі докази із застосуванням чинного законодавства надали достатньо обґрунтувань щодо того, що ОСОБА_11 та ОСОБА_4 не втратили право на користування своїм житлом, у період військового стану в державі є тимчасово відсутніми за місцем проживання, що законом не вважається підставою для втрати житла. Тому просить в задоволенні позову відмовити.

Позивачка подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Позов підтримує в повному обсязі та просить суд його задоволити.

Відповідачка ОСОБА_1 в в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позову. Вважає його цілком безпідставним.

Пояснила, що в будинку за адресою АДРЕСА_1 вона проживала з семирічного віку і там зареєстроване її місце проживання. Там вона жила зі своїм батьком, який помер на початку весни цього року. З середини 2021 року вона тимчасово перейшла проживати на квартиру до своєї знайомої в м. Калуші. Але це був вимушений крок, адже в будинку в с. Пійло нема належних умов для проживання, а в неї поганий стан здоров`я, який потребує особливої уваги та постійного лікування. В будинку в с. Пійло залишились її особисті речі в т.ч. і меблі. Вона має ключі і періодично навідується до цього житла. А позивачка, яка є її сестрою, навпаки давно не проживає в цьому будинку.

Її дочка відповідачка ОСОБА_4 також проживала в будинку в с. Пійло і іншого постійного житла не має. Лише під час навчання в університеті вона жила в іншому місті. Також з початком широкомасштабного наступу російської федерації дочка виїхала тимчасово за межі України в безпечні умови.

Інформація, яка зазначена в поданих позивачкою актах, не відповідає дійсності, адже вона і її дочка не втратили зв`язок з житлом в с. Пійло.

Водночас ОСОБА_1 підтвердила, що вона розірвала шлюб з відповідачем ОСОБА_3 і з цього часу останній покинув будинок за адресою АДРЕСА_1 . З того часу ОСОБА_1 там не проживає. Його особистих речей там не залишилось.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися з невідомих для суду причин, хоча про час і місце розгляду справи повідомлядися в установленому законом порядку, в тому числі, шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Суд, заслухавши пояснення відповідачки ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності позивачці ОСОБА_2 (а.с. 8, 9, 12).

З довідки від 05.09.2022 року, виданої Управлінням «ЦНАП» виконавчого комітету Калуської міської ради (а.с. 13), вбачається, що у вищевказаному будинку, окрім позивачки та її дочки, зареєстровані також відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_11 , ОСОБА_4 .

ОСОБА_1 є сестрою позивачки, ОСОБА_4 племінницею позивачки, ОСОБА_3 колишнім чоловіком сестри позивачки, що визнається сторонами.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. За положеннями статті 47 Конституції України та статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За приписами частини третьої статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право позивача на користування власністю кореспондується також з правом колишніх членів сім`ї на користування жилим приміщенням, в яке вони вселились як члени сім`ї і цього права вони можуть бути позбавлені лише в передбачених законом випадках.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

При цьому сам по собі факт припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє колишніх членів його сім`ї права користування займаним приміщенням.

За приписами частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Тобто, для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням на підставі частини 2 статті 405 ЦК України необхідно встановити дві обов`язкові умови: по-перше, відсутність члена сім`ї понад один рік, а по-друге, його відсутність без поважних причин. Оскільки збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій цієї особи щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщенні.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Gillow v. the U.K.» від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Larkos v. Cyprus» від 18 лютого 1999 року).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Отже, при вирішенні справи про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Водночас позивачем всупереч вимогам статті 81 ЦПК України не доведено факт відсутності відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин, втрати інтересу відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 до права користування житлом.

Звертаючись до суду, позивач просила захистити її права як власника житла, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що вони не проживають за місцем реєстрації понад рік з власної волі.

Водночас відповідачки ОСОБА_1 та ОСОБА_4 стверджують, що жодним чином не втратили інтересу до житла, в якому зареєстровані. Дані твердження відповідачок позивачкою не спростовано.

Суд не бере до уваги акти від 05.09.2022 року (а.с.14) та від 11.11.2022 року (а.с.92), оскільки з даних актів не вбачається, чи переривався строк непроживання відповідачів в спірному будинку, а тому дані акти не можуть бути беззаперечним доказом безперервного непроживання відповідачів протягом зазначеного позивачем періоду.

Будь-яких інших доказів, які б засвідчили факт безперервного непроживання відповідачок ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у спірному будинку понад рік, стороною позивача не надано. Зокрема, клопотань про допит в судовому засіданні свідків на підтвердження обставин, зазначених у позовні заяві, позивачем не було заявлено.

Отже, позовні вимоги в частині визнання відповідачок ОСОБА_1 та ОСОБА_4 такими, що втратили право на користування будинком по АДРЕСА_1 ґрунтуються на недопустимих у доказуванні припущеннях (ч. 6 ст. 81ЦПК України), які не можуть слугувати підставами для задоволення позову в цій частині.

Враховуючи, що відповідачки ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не втратили з власної волі інтерес до спірного житлового будинку, в якому зареєстровані, а тому не можуть бути визнані такими, що втратили право користування вказаним жилим приміщенням. Крім того, втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено. Також суд враховує, що іншого житла для постійного проживання відповідачка ОСОБА_1 не має (а.с. 52)

Отже, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, враховуючи необхідність дотримання балансу захисту права власності позивачки на спірний будинок та права користування цим житлом відповідачками, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову в частині вимог про визнання відповідачок ОСОБА_1 та ОСОБА_4 такими, що втратили право на користування будинком по АДРЕСА_1 слід відмовити.

Щодо вимог про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування спірним будинком.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач ОСОБА_12 не проживає у будинку по АДРЕСА_1 понад рік. Додатково даний факт безпосередньо в судовому засідання підтвердила відповідачка ОСОБА_1 , яка перебувала з ОСОБА_12 у шлюбі.

Суд не знайшов поважних причин не проживання відповідача ОСОБА_12 по місцю своєї реєстрації і приходить до висновку, що ОСОБА_12 без поважних причин не проживає в спірному житлі понад один рік, а тому втратив право на користування цим житлом. За таких обставин ОСОБА_12 слід визнати таким, що втратив право на користування житловим будинком по АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_12 слід також стягнути витрати по сплаті судового збору.

На підстав викладеного, ст.47 Конституції України, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 383, 405 ЦК України, ст.ст. 150,156 ЖК України, ст.ст. 77, 81, 259, 265, 268 ЦПК України,

у х в а л и в:

Позов задоволити частково.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 992,40 грн. сплаченого судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 09.12.2022 року.

Суддя