КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Білич І.М.

суддів Коцюрби О.П., Слюсар Т.А.

секретаря Рагушіна І.В.

позивач ОСОБА_1

представника позивачів ОСОБА_2

представника відповідача Прокуратури м. Києва - Котляр Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційними скаргами Прокуратури міста Києва та Головного управління Національної поліції у місті Києві на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 23 липня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Деснянського районного суду міста Києва Клочко І.В.,

у цивільній справі №754/15323/17 за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у місті Києві, Прокуратури міста Києва, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду,-

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 звернулися до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до Головного управління Національної поліції у місті Києві, Прокуратури міста Києва, Державної казначейської служби України, у якому, з урахуванням уточнень, просили відшкодувати за рахунок державного бюджету України моральну шкоду, завдану незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури ОСОБА_3 у розмірі 528 629 грн., а ОСОБА_1 - 438 626 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28 серпня 2014 року позивачі були затримані працівниками Голосіївського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у місті Києві та їм було вручено підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, відомості за якою 12 червня 2014 року було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004658.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 30 серпня 2014 року відносно ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, 08 вересня 2014 року ОСОБА_1 звільнена з-під варти під заставу.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 30 серпня 2014 року відносно ОСОБА_3 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який 23 жовтня 2014 року було продовжено до 29 січня 2015 року.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 29 січня 2015 року запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_3 було продовжено до 29 березня 2015 року.

Вироком Святошинського районного суду міста Києві від 12 жовтня 2015 року позивачів визнано невинуватими у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.307 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ними кримінального правопорушення.

Запобіжний захід стосовно ОСОБА_3 у вигляді тримання під вартою скасовано, та звільнено його з-під варти у залі суду.

Запобіжний захід, застосований до ОСОБА_1 у вигляді застави скасовано і повернуто внесену суму як предмет застави заставодавцю. Вирок суду був переглянутий у апеляційному та касаційному порядках та залишений без змін.

Позивачі зазначали, що перебування під вартою 14 місяців протягом трьох років розгляду їхньої судової справи, їм було завдано моральної шкоди, яка полягала у душевних та фізичних стражданнях, руйнуванні життєвих планів та соціальних зв`язків, тривалому відриві від неповнолітніх дітей, погіршення відносин з оточуючими, що вплинуло на їх психологічний стан та тепер вимагає від них додаткових зусиль для організації свого життя.

ОСОБА_3 також зазначав, що перебуваючи під вартою у Київському слідчому ізоляторі до 12 жовтня 2015 року йому медична допомога не надавалась. Вказував, що у 2014 році внаслідок дорожньо-транспортної пригоди отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості та потребував операції.

Крім того, після винесення виправдувального вироку відносно них, прокурором було подано апеляційну та касаційну скаргу на зазначене судове рішення, розгляд у судах апеляційної та касаційної інстанції відбувався протягом 23 місяців, чим також їм завдано моральної шкоди.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 23 липня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_1 задоволено частково.

Відшкодовано ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за рахунок Державного бюджету України моральну шкоду, завдану незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду у розмірі по 259 765 грн кожному.

Зобов`язано Державну казначейську службу України списати в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі по 259 765 грн. кожному.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Прокуратура міста Києва та Головне управління Національної поліції у місті Києві подали апеляційні скарги, у яких просили скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 23 липня 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга Прокуратури міста Києва мотивована тим, що при ухвалені оскаржуваного рішення, судом першої інстанції неправильно застосовано ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (надалі по тексту - Закон № 266/94-ВР), ст.1176 ЦК України, порушено норми ст.265 ЦПК України, а при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин не враховано висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду України у справі № 6-2203цс15 від 02 грудня 2015 року, що призвело до ухвалення незаконного рішення та є підставою для його скасування відповідно до ст.376 ЦПК України.

Судом у мотивувальній частині оскаржуваного рішення не зазначено підстав щодо стягнення на користь кожного з позивачів саме 55 мінімальних заробітних плат та доказів, на підставі яких суд першої інстанції дійшов висновку про завдання позивачам моральної шкоди.

Апеляційна скарга Головного управління Національної поліції у місті Києві мотивована тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, тому оскаржуване рішення ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Кримінальним процесуальним кодексом України не передбачено можливості відшкодування моральної шкоди органами досудового розслідування навіть в разі визнання незаконною дій та або бездіяльності слідчого під час кримінального провадження.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством і судом проводиться виходячи з розміру середньої місячної заробітної плати за кожний місяць перебування під слідством і судом.

Розмір відшкодування не може бути таким який спрямований на збагачення, оскільки відшкодування шкоди за незаконне притягнення до відповідальності носить компенсаторний характер.

Відтак розмір моральної шкоди є не обґрунтований, оскільки позивач ОСОБА_3 перебував під слідством 14 місяців і відтак розмір відшкодування моральної шкоди на його користь не може бути більший ніж 44 800 грн. (14 місяців * 3200 грн. (мінімальний розмір заробітної плати передбачений Законом про Державний бюджет України на 2017 рік) і також розмір відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_1 не може бути більший ніж 44 800 грн. (14 місяців * 3 200 грн. (мінімальний розмір заробітної плати передбачений Законом про Державний бюджет України на 2017 рік).

Постановою Київського апеляційного суду від 29 березня 2021 року апеляційні скарги Прокуратури міста Києва та Головного управління Національної поліції у місті Києві залишено без задоволення. Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 23 липня 2020 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 серпня 2022 року касаційну скаргу Київської міської прокуратури задоволено. Постанову Київського апеляційного суду міста Києва від 29 березня 2021 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У судовому засіданні представник Київської міської прокуратури підтримала подану апеляційну скаргу та просила суд задовольнити її в повному обсязі.

ОСОБА_1 та представник позивачів - адвокат Козенко Г.О. заперечували проти задоволення апеляційних скарг посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися про дату час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином.

Колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність осіб, що не з`явилися в силу вимог передбачених положеннями ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, які з`явились в судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційних скарг та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що подані апеляційні скарги не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так судом при розгляді справи встановлено, 28 серпня 2014 року позивачі були затримані працівниками Голосіївського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у місті Києві та їм було вручено підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, відомості за якою 12 червня 2014 року було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004658.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 30 серпня 2014 року відносно ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 08 вересня 2014 року ОСОБА_1 звільнена з-під варти під заставу.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 30 серпня 2014 року відносно ОСОБА_3 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який 23 жовтня 2014 року було продовжено до 29 січня 2015 року.

13 листопада 2014 року Прокурором Голосіївського району було пред`явлено ОСОБА_3 та ОСОБА_1 обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.307 КК України (а.с. 144-148).

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 26 березня 2015 року запобіжний захід стосовно обвинуваченого ОСОБА_3 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, у вигляді тримання під вартою продовжено на строк 60 днів, по 24 травня 2015 року включно, і продовжено утримувати його у Київському слідчому ізоляторі № 13 Управління державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області (а.с. 52-54).

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 09 липня 2015 року запобіжний захід стосовно обвинуваченого ОСОБА_3 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, у вигляді тримання під вартою продовжено на строк 60 днів, по 06 вересня 2015 року включно, і продовжено утримувати його у Київському слідчому ізоляторі № 13 Управління державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області (а.с. 55-57).

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 09 липня 2015 року запобіжний захід стосовно обвинуваченого ОСОБА_3 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України, у вигляді тримання під вартою продовжено на строк 60 днів, по 12 жовтня 2015 року включно, і продовжено утримувати його у Київському слідчому ізоляторі № 13 Управління державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області (а.с. 58-60).

Вироком Святошинського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 визнано невинуватими у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.307 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ними кримінального правопорушення.

Запобіжний захід стосовно ОСОБА_3 у вигляді тримання під вартою скасовано, та звільнено його з під варти у залі суду.

Запобіжний захід, застосований до ОСОБА_1 у вигляді застави скасовано і повернуто внесену суму як предмет застави заставодавцю.

Вирок суду був переглянутий у апеляційному та касаційному порядках та залишений без змін (а.с. 21-33).

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції обґрунтував свої висновки тим, що факт перебування позивачів під слідством та судом очевидно завдав позивачам моральної шкоди внаслідок психічного впливу пред`явленням обвинувачення, позбавлення можливостей в повній мірі реалізації ним своїх звичок і бажань, що призвели до порушення їх нормальних життєвих зв`язків та вимагали від них додаткових зусиль для організації свого життя, пошук можливих способів захисту своїх порушених прав, інших негативних наслідків морального характеру, зниження репутації. Сам по собі такий факт є травмуючим для будь-якої людини, яка зазнала незаконних дій правоохоронних органів та суду.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив закон який їх регулює.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Статтями 2,4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Отже, із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 незаконно перебували під слідством з 29 серпня 2014 року по 12 жовтня 2015 року, що є підставою для відшкодування на їх користь моральної шкоди в порядку, передбачених цим Законом.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Звертаючи із апеляційною скаргою Головне управління Національної поліції у м. Києві, вказувало на те, що Кримінальним процесуальним кодексом України не передбачено можливості відшкодування моральної шкоди органами досудового розслідування навіть в разі визнання незаконною дій та або бездіяльності слідчого під час кримінального провадження.

Колегія суддів вважає, що зазначені доводи апеляційної скарги не грунтуються на нормах діючого законодавства.

Так, відповідно до п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Не знайшли свого підтвердження у ході апеляційного розгляду справи і доводи скаржників в частині того, що судом першої інстанції невірно застосовані норми діючого законодавства, що регулюють питання відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Відповідно до ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до ч.1 ст. 12 цього Закону.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Частиною 3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством і судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом.

Аналіз вищевказаної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, проте суд також має оцінити надані позивачем докази, визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості (правий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19).

Звертаючись до суду ОСОБА_3 вказував на те, що за час незаконного досудового слідства та незаконного позбавлення волі йому завдано тяжких фізичних та моральних страждань. ОСОБА_3 втратив престижну роботу, різко погіршився стан його здоров`я та нормальні життєві зв`язки. Втрачена перспектива ділової активності і реалізація особистих планів. Негативні емоції, переживання вплинули на спокій та стан його здоров'я, спричинили до постійного вживання ліків та нагляду лікарів. Значно підірваний стан здоров'я ОСОБА_3 вимагає додаткових зусиль для організації його життя та відносин у сім'ї.

ОСОБА_1 також зазначала про те, що через незаконне затримання, взяття під варту, вручення підозри та обвинувального акт у по звинуваченню у злочині, якого вона не скоювала та тривалого, на протязі майже 3-х років судового розгляду справи по суті, призвело до тяжких фізичних та моральних страждань. ОСОБА_1 втратила престижну роботу та реалізацію особистих планів. Негативні емоції та переживання вплинули на стан її здоров'я, що призвело до постійного вживання ліків та нагляду лікарів.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення. При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених в апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 372, 374, 375, 381-384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційні скарги Прокуратури міста Києва та Головного управління Національної поліції у місті Києві залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 23 липня 2020 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 грудня 2022 року.

Суддя-доповідач

Судді