Справа № 159/6022/21 Головуючий у 1 інстанції: Волкова Ю. Ф.
Провадження № 22-ц/802/872/22 Категорія: 63 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Шевчук Л. Я.,

суддів Данилюк В. А., Карпук А. К.,

секретар с/з Савчук Т. Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 липня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеними позовними вимогами, які обґрунтував тим, що з 14 вересня 1991 року він перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі. Шлюб між ними розірвано 17 жовтня 2017 року. У них народилося двоє дітей дочка ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач також зазначає, що відповідачка з 1991 року зареєстрована в будинку АДРЕСА_1 , який на даний час належить йому на праві приватної власності.

У 2007 році відповідачка ОСОБА_2 разом з дітьми переїхала на проживання в іншу квартиру. Він створив нову сім`ю, відповідачка за зареєстрованим місцем проживання фактично не проживає з 2007 року, інтересу до нерухомості не проявляє, витрат на утримання житла не несе. Такі обставини вказують на порушення його майнових прав як власника житла, оскільки він позбавлений права вільно ним володіти, користуватись і розпоряджатись. Перешкод у користуванні житлом відповідачці не вчиняв, особистих речей останньої у будинку немає.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом за місцем її реєстрації (будинок АДРЕСА_1 ).

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 липня 2022 року у цій справі у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Представник відповідачки ОСОБА_2 ОСОБА_6 подала апеляційному суду заяву, в якій просить апеляційну скаргу представника позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, а також просить розгляд справи провести у відсутності відповідачки та її представника.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча у встановленому законом порядку були повідомлені про час та місце розгляду справи, а тому апеляційний суд розглянув справу у їх відсутності.

Колегія суддів доходить висновку, що апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для визнання відповідачки такою, що втратила право користування належним позивачу будинком на підставі частини 2 статті 405 ЦК України, оскільки доказів, які б свідчили, що відповідачка без поважних причин понад один рік була відсутня у спірному жилому приміщенні позивачем суду не надано.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з дотриманням вимог закону.

За матеріалами справи судом установлено, що будинок АДРЕСА_1 загальною площею 64,2 кв м належав на праві власності ОСОБА_7 (батько позивача), ОСОБА_8 (матір позивача), ОСОБА_1 (позивач), ОСОБА_2 (відповідачка), ОСОБА_4 (дочка позивача і відповідача) (а. с. 13).

На підставі договору дарування частини квартири від 29 січня 1997 року серії ААЕ № 214785 ОСОБА_8 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 подарували, а ОСОБА_1 прийняв у дар 3/5 частки спірного житлового будинку (а. с. 12).

ОСОБА_1 після смерті свого батька ОСОБА_7 прийняв спадщину, яка складається з 1/5 частки квартири АДРЕСА_1 загальною площею 64,2 кв м, про що видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 17 жовтня 1997 року серія НВ 0530657 (а. с. 11).

Також судом встановлено, що 06 жовтня 2004 року відповідачка змінила своє ім`я на ОСОБА_9 (свідоцтво про зміну імені серії НОМЕР_1 ), а 30 серпня 2013 року відповідачка змінила своє ім`я на ОСОБА_2 (свідоцтво про зміну імені серії НОМЕР_2 ) (а. с. 35, 84).

Згідно з будинковою книгою НОМЕР_3 для прописки (реєстрації) громадян, які проживають в будинку АДРЕСА_1 , з копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_4 , виданого Ковельським РВ УДМС України у Волинській області 01 серпня 2013 року, відповідачка ОСОБА_2 ( ОСОБА_10 ) зареєстрована у будинку АДРЕСА_1 (а. с. 7-10, 16, 17)

На підставі копій медичної книжки № 16715501 від 30 травня 2011 року, паспортів громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_5 , № НОМЕР_6 судом встановлено, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , починаючи із травня 2011 року періодично перебувала у РФ, Польщі. Про те, що відповідачка ОСОБА_2 протягом останніх п`яти років постійно перебувала за кордоном також підтверджується інформацією, наданою Головним центром обробки спеціальної інформації ДПС України (лист від 20 червня 2022 року) (а. с. 67-81, 85-89, 99-103).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною 1 статті 10, частиною 3 статті 12, частиною 1 статті 13 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як передбачено статтею 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності згідно з відповідними принципами статті 8 Конвенції.

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

При вирішенні справи про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Згідно з частиною 2 статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла, або законом.

Результат аналізу цієї статті дає підстави для висновку, що особа може втратити право на користування житлом за двох умов: не проживання в жилому приміщенні понад один рік, відсутність поважних причин такого не проживання.

Вичерпного переліку таких поважних причин цивільне законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Отже, суду при вирішенні цього спору необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивача на житловий будинок та право користування цим будинком відповідачкою, яка вже не є членом його сім`ї, проте зареєстрована у цьому будинку.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про те, що відповідачка була відсутня понад один рік за місцем реєстрації у житловому будинку з поважних причин, інтерес до спірного житла, яке було її місцем проживання з 1992 року не втратила. Крім того, не маючи можливості працевлаштуватися в Україні, необхідності самостійно утримувати двох неповнолітніх дітей, ОСОБА_2 була вимушена працевлаштуватися за кордоном.

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини 1, 6 статті 81 ЦПК України).

Проте всупереч зазначених вимог закону відповідач не надав суду належних та допустимих доказів того, що відповідачка без поважних причин понад один рік була відсутня у спірному жилому приміщенні, а тому втратила право користування належним позивачу будинком на підставі частини 2 статті 405 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не впливають на правильність судового рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 липня 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді