Справа № 359/628/22
Провадження № 2/359/1452/2022
РІШЕННЯ

Іменем України

08 грудня 2022 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Яковлєвої Л.В.,

при секретарі Русан А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Борисполі Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання попереднього договору недійсним та стягнення суми авансу, -

В С Т А Н О В И В :

20 січня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, яким просила визнати недійсним попередній договір купівлі - продажу будинку, загальною площею 172,6 кв.м., розташованого за адресою : 08340, Київська область, Бориспільський район, с. Гнідин, урочище Перший шлюз, укладений 07 вересня 2017 року між нею та ОСОБА_2 ; стягнути з відповідача на свою користь авансовий платіж в розмірі грн. 60 коп., індекс інфляції за весь час прострочення зобов`язання в розмірі 44572 грн. 76 коп., 3% річних від простроченої суми в розмірі 23735 грн. 55 коп., моральну шкоду в розмірі 90 000 грн. 00 коп., а також витрати по сплаті судового збору.

Вимоги обгрунтовано тим, що 07 вересня 2017 року сторони домовились про купівлю продаж будинку, загальною площею 172,6 кв.м., розташованого за адресою : 08340, Київська область, Бориспільський район, с. Гнідин, урочище Перший шлюз, у зв`язку з чим підписали попередній договір, оформлений розпискою. Згідно розписки, ОСОБА_2 підтвердив, що отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 58 000 доларів США, в якості завдатку за будинок, який буде збудовано в 2-шй лінії (перший будинок від водойми) ЖК «Бельведер сіті» загальною площею 172,6 м? з терасою. Крім того, зобов`язався продати даний будинок або повернути отримані кошти до липня 2021 року.

Наведене ОСОБА_2 не виконано, а тому позивач звернувся до суду з даним позовом та на підставі ст. 23, 216, 526, 546, 570, 625, 629, 657, 1167, 1212 ЦК України просила задовольнити його в повному обсязі.

Ухвалою суду від 07 лютого 2022 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встанов-лено строки для вчинення процесуальних дій.

Ухвалою суду від 22 серпня 2022 року у справі закрито підготовче провадження та призначено її до розгляду по суті.

10 листопада 2022 року представник відповідача адвокат Поліщук В.В. подав до суду заяву про застосування спливу строків позовної давності.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання сторони до суду не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. Разом з тим, представник позивача подав до суду заяву, якою позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі, розгляд справи здійснити у його відсутність. Крім того, зробив заяву про наміри подати до суду заяву про відшкодування витрат на правову допомогу.

Зважаючи на неявку сторін в судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи і наявні в ній докази, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши її у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 передбачено, що відповідно ст. 55, 124 Конституції України та ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ст. 12, 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказами, відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Судом встановлено, що 07 вересня 2017 року сторони домовились про купівлю продаж будинку, загальною площею 172,6 кв.м., розташованого за адресою : 08340, Київська область, Бориспільський район, с. Гнідин, урочище Перший шлюз, у зв`язку з чим підписали попередній договір, оформлений розпискою. Дана розписка не посвідчена нотаріально.

За змістом розписки ОСОБА_2 підтвердив, що отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 58 000 доларів США, в якості завдатку за будинок, який буде збудовано в 2-ій лінії (перший будинок від водойми) ЖК «Бельведер сіті» загальною площею 172,6 м? з терасою. Крім того, зобов`язався продати даний будинок або повернути отримані кошти до липня 2021 року.

Матеріали справи не містять доказів зведення обумовленого в розписці будинку та введення його в експлуатацію, укладення між сторонами договору купівлі продажу будинку або повернення ОСОБА_2 отриманих за розпискою грошових кошів. Доказів протилежного суду сторонами не надано.

Відтак, умови попереднього договору, оформленого сторонами розпискою від 07 вересня 2017 року відповідачем не виконано.

Згідно п. 13 постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню.

За змістом ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно п.4 вказаної постанови пленуму Верховного Суду України, нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Аналізуючи норми Цивільного кодексу України Вищий господарський суд України у постанові пленуму від 09 травня 2013 року за № 11 «Про деякі питання визнання правочинів недійсними» дійшов наступного висновку: «За змістом частини другої статті 215 ЦК України, нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак, це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину недійсним (п.2.5.2 постанови пленуму).

Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсни-ми» вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги.

За змістом статей 215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Частиною 1 ст. 635 Цивільного кодексу України зазначено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встанов-леному сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Відповідно ст. 657 Цивільного кодексу України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Тобто, основний договір купівлі продажу повинен бути посвідчений нотаріально, а тому і попередній договір від 07 вересня 2017 року, укладений між сторонами, теж підлягав нотаріальному посвідченню.

Згідно ч.1 ст. 220 Цивільного кодексу України, у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що попередній договір купівлі продажу домоволодіння, оформлений у виді розписки, нотаріально не посвідчений.

Наведене, в силу вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Зважаючи на вказане, суд приходить висновку, що укладений 07 вересня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 попередній договір купівлі продажу домоволодіння є нікчемним та його слід визнати недійсним у судовому порядку.

Відповідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Суд вважає доведеним факт щодо передачі ОСОБА_1 на виконання умов попереднього договору від 07 вересня 2017 року відповідачу грошових коштів в розмірі 58 000 доларів США.

Згідно ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Статтею 524 ЦК України встановлено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

При зверненні до суду з даним позовом, ОСОБА_1 здійснила перерахунок 58 000 доларів США відповідно курсу Національного Банку України станом на 30 грудня 2021 року, який становить 1 578 046 грн. 60 коп.

Відтак, з відповідача на користь позивача належить стягнути 1 578 046 грн. 60 коп., як сплачений аванс за нікчемним попереднім договором купівлі продажу.

За змістом ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно ч. 1ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У частині 2 ст. 625 ЦК України вказано, що у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Відповідна правова позиція Верховного суду України, наведена у постанові № 6-284цс17 від 01 березня 2017 року.

Згідно п. 2 Інформаційного листа ВГСУ від 17 липня 2012 року за № 01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розрахову-ватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції виконується шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості.

Згідно розписки від 07 вересня 2017 року виконати належним чином зобов`язання шляхом укладення договору купівлі - продажу домоволодіння або повернути тримані грошові кошти ОСОБА_2 мав до липня 2021 року. Оскільки наведеного ним вчинено не було, саме з 01 липня 2021 року у позивача виникло право вимоги до відповідача за ст. 625 ЦК України.

При цьому суд звертає увагу на той факт, що ОСОБА_1 періодом для обрахунку сум, передбачених ст. 625 ЦК України, визначила з 01 липня 2021 року до 30 грудня 2021 року та не просила суд здійснити обчислення цих сум на дату ухвалення судового рішення.

Відтак, в силу вимог ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд бере за основу даний розрахунковий період, тобто з 01 липня до 30 грудня 2021 року.

Сукупний індекс інфляції за період з 01 липня до 30 грудня 2021 року становить (100,10% /100 + 99,80% /100 + 101,20% /100 + 100,90% /100 + 100,80% /100 ) 1,02824553%. Інфляційні нарахування становлять 44572 грн. 76 коп. (1 578 046 грн. 60 коп. (сума боргу) х 1,02824553% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 1 578 046 грн. 60 коп. (сума боргу)).

Позивачем також здійснено розрахунок трьох відсотків річних від невиконаного грошового зобов`язання, який за період з 01 липня 2021 року до 30 грудня 2021 року включно становить 23735 грн. 55 коп.. Суд погоджується з даним розрахунком.

Відтак, з відповідача на користь ОСОБА_1 належить стягнути 1 646 354 грн. 91 коп. (1 578 046 грн. 60 коп. (сума боргу) + 44572 грн. 76 коп. (інфляційне збільшення) + 23735 грн. 55 коп. (3% річних).

Щодо вимог позивача про відшкодування відповідачем завданої моральної шкоди, слід зазначити наступне.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, що полягає у душевних стражданнях яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в іншій спосіб, незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За змістом ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року з відповідними змінами, моральна шкода - це шкода немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяна фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

За змістом п.5 вищезазначеної постанови, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чи підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.

Виходячи зі змісту вищезазначеного, при вирішенні вказаного спору, у судовому засіданні підлягала обов`язковому встановленню наявність самої моральної шкоди; протиправна, винна поведінка у формі дій або бездіяльності відповідача; причинний зв`язок між діями або бездіяльністю відповідача та наслідками, у вигляді шкоди, що були заподіяні позивачу.

За наслідком дослідження матеріалів справи, суд прийшов висновку про те, що факт заподіяння ОСОБА_2 моральної шкоди позивачу, не знайшов свого підтвердження. В свою чергу позивач, всупереч вимог ст. 76-81 ЦПК України, не надала суду жодного належного і допустимого доказу спричинення їй моральної шкоди та саме у заявленому розмірі.

У зв`язку з цим, у задоволенні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди слід відмовити.

Щодо заяви відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, слід зазначити наступне.

Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, від 22 липня 2014 року).

Відповідно ч. 1 ст. 251 та ч. ст. 253 ЦК України строком є певний період часу, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Загальна позовна давність згідно ч. 1 ст. 256 та ч. 1 ст. 257 ЦК України є строком, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу і встановлена тривалістю у три роки.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встанов-лених статтями 253 - 255 ЦК України.

Частиною 1 ст. 261 вказаного Кодексу зазначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встанов-лено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Наведена позиція суду узгоджується з висновками наведеними Великою Палатою Верховного Суду зокрема у постановах : від 22 травня 2018 року у справі за № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі за № 367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі за № 575/476/16-ц ).

Згідно ч. 3 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

Відтак, перебіг позовної давності за вимогами про повернення отриманих відповідачем коштів за нікчемним правочином розпочався з 07 вересня 2017 року, тобто з моменту, коли покупець передала, а продавець прийняв грошові кошти в сумі 58 000 доларів США.

Наведені висновки суду узгоджуються з правовою позицією, наведеною у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі за № 367/836/18, у постанові від 21 червня 2018 року у справі за № 333/2051/16-ц, у постанові від 18 березня 2020 року у справі за № 755/612/16-ц.

Згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п.12, яким під час карантину строки, визначені, зокрема, ст. 257, 258 даного Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України перелічено всі статті цього кодексу, які визначають строки позовної давності і всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину.

Постановою КМУ від 11 березня 2020 року за № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з 12 березня до 03 квітня 2020 року на усій території України встановлено карантин, який неодноразово пролонговувався та є чинним на час ухвалення судового рішення у справі.

Відтак, зважаючи на те, що останнім днем звернення до суду з даним позовом в межах строку позовної давності є 07 вересня 2020 року, а Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року набрав чинності 02 квітня 2020 року, суд приходить висновку, що подавши позов 20 січня 2022 року ОСОБА_1 не пропустила строк позовної давності.

Аналогічний висновок наведено Верховним Судом у постанові від 07 вересня 2022 року у справі за № 679/1136/21.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи наведене, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача про застосування наслідків подачі позовної заяви поза межами строків позовної давності.

Відповідно ч. 1 та п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частинами 1, 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду з даним позовом ОСОБА_1 сплатила судовий збір в розмірі 13620 грн. 00 коп.. Наведене підтверджується квитанціями за № 0.0..1, за № 0.0..1 та за № 0.0..1 від 30 грудня 2021 року.

Оскільки позов задоволено частково, відмовлено у відшкодуванні моральної шкоди, з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору в розмірі (454 грн. 00 коп. + 908 грн. 00 коп. + 11350 грн. 00 коп.) 12712 грн. 00 коп.

Враховуючи наведене вище та керуючись нормами ст. 10,13, 76-82, 133, 141, 258 - 259, 263-266, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання попереднього договору недійсним та стягнення суми авансу, - задовольнити частково.

Визнати недійсним попередній договір купівлі - продажу будинку, загальною площею 172,6 кв.м., розташованого за адресою : 08340, Київська область, Бориспільський район, с. Гнідин, урочище Перший шлюз, укладеного 07 вересня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 авансовий платіж в розмірі 1578046 (один мільйон п`ятсот сімдесят вісім тисяч сорок шість) гривень 60 (шістдесят) копійок, індекс інфляції за весь час прострочення зобов`язання в розмірі 44572 (сорок чотири тисячі п`ятсот сімдесят дві) гривні 76 (сімдесят шість) копійок, три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 23735 (двадцять три тисячі сімсот тридцять п`ять) гривень 55 (п`ятдесят п`ять) копійок.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 12712 (дванадцять тисяч сімсот дванадцять) гривень 00 (нуль) копійок.

Позивач : ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою : АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_1 виданий 21 травня 1996 року Коростенським МРВ УМВС України в Житомирській області, код платника податків - НОМЕР_2 .

Відповідач : ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , останнє відоме місце реєстрації проживання : АДРЕСА_2 , паспорт НОМЕР_3 , код платника податків - НОМЕР_4 .

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Київського апеляційного суду через Бориспільський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення виготовлено 19 грудня 2022 року.

Суддя Л.В. Яковлєва