печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2022 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Вовк С. В.,

при секретарі судового засідання - Брачун О. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей Колект», треті особи без самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , Управління (центр) надання адміністративних послуг Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позиція сторін у справі

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ТОВ «Кей Колект», треті особи без самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , Управління (центр) надання адміністративних послуг Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 вересня 2020 за ОСОБА_1 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Зазначена квартира належала йому на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 14 вересня 2006 року до 27 грудня 2017 року.

28 жовтня 2020 року на підставі приведеного вище судового рішення позивач звернувся до Управління (центр) надання адміністративних послуг Печерської районної в м. Києві державної адміністрації з проханням про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. 03 листопада 2020 року отримав відповідь у вигляді Рішення Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, що на зазначену вище квартиру під час перевірки заяви виявлені наявні суперечності між заявленими ним та вже зареєстрованими правами на це нерухоме майно та їх обтяженнями іншої особи.

З отриманих мною відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16 листопада 2020, позивач дізнався, що на даний час власником вказаної квартири є громадянка ОСОБА_2 .

Як стало відомо, ОСОБА_2 набула право власності на нерухоме майно на підставі Договору купівлі-продажу зазначеної квартири від 29 січня 2018року. Продавцем у якому виступав ТзОВ «Кей Колект». Однак відповідно до приведеного вище рішення Печерського районного суду м. Києва від 23.09.2020 Рішення про Державну реєстрацію прав та їх обтяжень на вказану квартиру, а також право власності Відповідача ТзОВ «Кей Колект» та обтяження на неї, іпотеку на цей об`єкт нерухомості станом на 27 грудня 2017 були скасовані. За цих обставин відповідач на час укладання спірного Договору купівлі-продажу квартири не мав законного права станом на укладання ним з ОСОБА_2 спірного договору про купівлю-продаж належної позивачу на праві власності квартири.

Представник відповідача відзив на позов не подав.

Представник третьої особи Чирок Н. І. подала письмові пояснення, в яких зазначила, що ОСОБА_2 , як добросовісний покупець, повністю виконала взяті на себе зобов`язання за даним Договором купівлі-продажу та здійснила повний розрахунок за придбану квартиру з продавцем. Жодна із сторін не мала ніяких претензій одна до одної. Ані позовна заява, ані додані до неї документи не містять належних та допустимих доказів про те, що спірний договір купівлі-продажу від 29.01.2018 року, укладений між відповідачем та третьою особою - ОСОБА_2 суперечить Закону. ОСОБА_1 , звертаючись 27 листопада 2020 року до суду про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 29.01.2018 року, зазначив відповідачем лише ТОВ «Кейт Колект», незважаючи на те, що рішення у справі про визнання договору недійсним очевидно є рішенням про права, свободи та обов`язки ОСОБА_2 , як покупця даної кватири за спірним договором.

Позивач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, до суду подав заяву про вирішення спору у його відсутність.

Відповідач та треті особи в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Процесуальні дії

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07 грудня 2020 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07 квітня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22 червня 2021 року зупинено провадження у цивільній справі.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10 серпня 2021 року поновлено провадження у справі та призначено судове засідання.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08 грудня 2021 року заяву позивача про забезпечення позову у справі задоволено, накладено арешт на квартиру.

Фактичні обставини справи

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 23 вересня 2020 року у справі № 757/7658/18-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 29 липня 2021 року, скасовано рішення державного реєстратора Київської філії комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Дідичука І.А. про державну реєстрацію, індексний номер 39104850 від 04.01.2018:

- права власності за ТОВ «Кей-колект», на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності: 24294705;

- іпотеку на об`єкт нерухомого майна - квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про іпотеку 24294914;

- обтяження на об`єкт нерухомого майна - квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про обтяження 24295097;

визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею: 53,9 кв.м., житловою площею: 42,8 кв.м.; стягнуто солідарно ТОВ «Кей-Колект» та державного реєстратора Київської філії комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Дідичука І.А. витрати з оплати судового збору в розмірі 6370,80 грн.

За правилами частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згаданим рішенням суду встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14.09.2006, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С. та зареєстрованого в реєстрі за №4300.

14.09.2006 року між ОСОБА_1 та АКІБ «Укрсиббанк» (правонаступник якого є ПАТ «Укрсиббанк») укладено договір про надання споживчого кредиту №0, згідно умов якого банк зобов`язався надати позивачу, а позивач зобов`язався прийняти, належним чином використовувати та повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 130000,00 дол. США та сплатити проценти, комісії в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Згідно п. 1.2.2. договору про надання споживчого кредиту, позичальник у будь-якому випадку зобов`язаний повернути банку кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту, але не пізніше 14.09.2027 року. У п. 5.7 договору про надання споживчого кредиту сторони погодили, що у випадку невиконання позичальником своїх зобов`язань по своєчасному поверненню кредиту та/або сплати процентів та/або комісій банк має право стягнути з позичальника суму боргу, в тому числі шляхом звернення стягнення на предмет забезпечення, зазначений у п. 2.1 договору та інше майно позичальника.

Відповідно до п. 2.1 договору про надання споживчого кредиту, у забезпечення виконання зобов`язань позичальника за даним договором банком приймається застава нерухомості, трикімнатна квартира, загальною площею 53,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

В забезпечення виконання боржником зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту, 14.09.2006 сторони уклали договір іпотеки за №22156, згідно якого позивач передав в іпотеку належну йому квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

12.12.2011 р. між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «КЕЙ КОЛЕКТ» укладено договір про відступлення права вимоги № 1, в тому числі, за укладеним ПАТ «УкрСиббанк» з ОСОБА_1 договором про надання споживчого кредиту від 14.09.2006 №0, а також договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки № 22156 від 14.09.2006р.

04.01.2018 державним реєстратором Київської філії комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Дідичуком І.А. від 04.01.2018 прийнято рішення провести державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, а саме квартири загальною площею 53,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 (індексний номер 39104850) за іпотекодержателем ТОВ «Кей-Колект».

Таким чином, ТОВ «Кей-Колект» зареєструвало за собою право власності на спірну квартиру та в позасудовому порядку звернуло стягнення на предмет іпотеки.

28 жовтня 2020 року на підставі приведеного вище судового рішення позивач звернувся до Управління (центр) надання адміністративних послуг Печерської районної в м. Києві державної адміністрації з проханням про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

03 листопада 2020 року позивач отримав відповідь у вигляді Рішення Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав виявлення наявних суперечностей між заявленими ним та вже зареєстрованими правами на це нерухоме майно та їх обтяженнями іншої особи.

Згідно з Інформаційною відкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16 листопада 2020 року № 232759935, власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 є громадянка ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 набула право власності на нерухоме майно на підставі Договору купівлі-продажу зазначеної квартири від 29 січня 2018року, укладеним між нею та ТзОВ «Кей Колект».

Згідно з п. 2 Договору квартира, що продається, належить Продавцю на праві приватної власності на підставі Договору іпотеки, посвідченого Скляр О.С., приватним нотаріусом КМНО 14 вересня 2006 року за реєстровим номером №4305. Право приватної власності Продавця на відчужувану квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27 грудня 2017 року за номером 24294705, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000 (Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №110016089 від 05.01.2018 року, виданий державним реєстратором Київської філії комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Дідичук І.А.).

Позиція суду та оцінка аргументів сторін

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За приписами пунктів 2, 6 частини першої статті 3 ЦК України до загальних засад цивільного судочинства відноситься, зокрема, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, а також справедливість, добросовісність та розумність.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України).

У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Аналіз норм ЦК України свідчить, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

За правилами статті 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, на підставі рішення суду не породжується, а підтверджується наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Судом встановлено, що заочним рішенням суду заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 23 вересня 2020 року у справі № 757/7658/18-ц визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею: 53,9 кв.м., житловою площею: 42,8 кв.м, яка належала йому на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14.09.2006, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С. та зареєстрованого в реєстрі за №4300.

Одночасно судом скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ТОВ «Кей-колект», а також іпотеку та обтяження на об`єкт нерухомого майна.

У свою чергу ОСОБА_2 набула право власності на квартиру за відплатним (спірним) договором в особи, яка не мала права його відчужувати.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Отже, на правочин, укладений з порушенням вимог закону, не поширюється загальне правило про наслідки недійсності правочину (двостороння реституція), якщо сам закон передбачає інші наслідки такого порушення.

Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісне придбання, відповідно до статті 388 ЦК України, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, на право витребувати в набувача це майно.

Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 381/64/16-ц.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що спірні правовідносини не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, на право витребувати в набувача це майно.

Незважаючи на те, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем, позивачем не пред`являлось до неї належних позовних вимог, а відтак позов задоволенню не підлягає.

Оскільки суд прийшов до висновку щодо повної відмови у задоволенні позову, то за правилами частини дев`ятої статті 158 ЦПК України суд скасовує заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08 грудня 2021 року.

Керуючись ст. ст. 1-23, 76-81, 89, 95, 131, 158, 258-259, 263-265, 352, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей Колект», треті особи без самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , Управління (центр) надання адміністративних послуг Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання договору купівлі-продажу недійсним - залишити без задоволення.

Скасувати арешт на квартиру АДРЕСА_1 , накладений ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08 грудня 2021 року у справі № 757/53168/20-ц.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд міста Києва.

Суддя С. В. Вовк