Справа № 309/1215/22
Провадження № 2/309/231/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2022 року м. Хуст

Хустський районний суд Закарпатської області

у складі головуючого-судді Довжанин М.М.

за участю секретаря судового засідання Томищ Б.В.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Худа І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Драгівської сільської ради Хустського району Закарпатської області про скасування розпорядження, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Драгівської сільської ради Хустського району Закарпатської області, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати Розпорядження Драгівської сільської ради Хустського району Закарпатської області від 18 лютого 2022 року №28 «Про припинення дії контракту з ОСОБА_2 »;

- поновити ОСОБА_2 на посаді Директора Сільського будинку культури села Драгово з дати звільнення;

- стягнути з Драгівської сільської ради Хустського району Закарпатської області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19 лютого 2022 до дня поновлення на роботі;

- стягнути з Драгівської сільської ради Хустського району Закарпатської області судові витрати, пов`язані з розглядом справи;

- допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді Директора Сільського будинку культури села Драгово та стягнення на її користь середньомісячного заробітку за вимушений прогул в межах за один місяць.

Позов обґрунтовує тим, що 19 лютого 2013 року Драгівською сільською радою з нею укладено контракт, за яким вона призначена в порядку переведення за наказом відділу культури та туризму на посаду директора сільського будинку культури села Драгово. Розпорядженням Драгівської сільської ради від 18 лютого 2022 риоку № 28 «про припинення дії контракту з ОСОБА_2 » її звільнено з посади директора комунального закладу «Сільський будинок села Драгово» у зв`язку з припиненням дії контракту (п. 8 ст. 36 КЗпП України).

Вважає, що її звільнення є незаконним та проведно з грубим порушенням відповідачем трудового законодавства. Посилається на порушення відповідачем при її звільненні ст. 39-1, 49-2 КЗпП України. Зазначає, що після закінчення строку дії контракту, визначеного п. 7.1 цього контракту (з 18 лютого 2013 року по 18 лютого 2014 року), сторони не виявили заперечень щодо продовження його дії, то з 19.02.2014 року вона вважається такою, що працювала за трудовим договором, укладеним на невизначений строк, а відтак її звільнення у зв`язку із закінченням строку дії контракту є безпідставним та проведено з порушенням вимог чинного трудового законодавства. У відповідача були відсутні правові обгрнутування щодо припинення безстрокового друдового договору, укладеного з нею. Станом на дату виникнення спірних правовідносин, вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем за безстроковим трудовим договором. Жодних порушень умов контракту з її боку не було та від відповідача не надходило жодних письмових повідомлень щодо вимоги про його розірвання із зазначеннм підстав припинення дії контракту. Переконана, що про наступне вивільнення її мали повідомити не пізніше ніж за два місяці. 09 лютого 2022 року відповідач в усному порядку повідомив її про намір припинити дію контракту без покликання на конкретні дати та підстави такого припинення. Жодних письмових повідомлень від відповідача щодо майбутнього її вивільнення їй не вручалося та на її адерсу не надходило. Також зазначає, що сума коштів, які повинні бути виплачені їй у зв`язку із звільненням 18.02.2022 року, були зараховані відповідачем на її рахунок тільки 25.02.2022 року. Вважає, що наведене є підставою для поновлення її на роботі та стягнення на підставі ст. 235 КЗпП України середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 позов підтримав, просив заявлені позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. У свох поясненнях посилався на доводи, зазначені у позові та відповіді на відзив відповідача.

Одночасно до матеріалів справи ОСОБА_1 надав розрахунок суми середньої заробітної плати позивачки за час вимушеного прогулу, який визначений відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою КМУ від 8 лютого 1995 р. №100, відповідно до якого середній заробіток за час вимушеного прогулу становитиме 23905,70 грн. (341,51/день х 70 роб. днів = 23905 грн. 70 коп.) та просив вказану суму стягнути з відповідача на користь позивачки. Крім того, адвокатом надано до матеріалів справи акти про надання правової допомоги до договору про надання правової допомоги від 22.02.2022 року, за якими витрати позивачки на правовоу допомогу склали 8000 гривень, які ОСОБА_1 також просив стягнути з відповідача на користь позивачки.

Представник відповідача Драгівської сільської ради Хустського району Закарпатської області заступник Драгівського сільського голови з питань діяльності виконавчих органів ради Худа І.І. в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, вважає, що звільнення ОСОБА_2 проведено із дотриманням вимог КЗпП, а посилання позивачки на те, що згідно п. 1 ст. 39-1 КЗпП України укладений з нею контракт, у зв`язку з фактично триваючими трудовими відносинами, після закінчення строку трудового договору 18 лютого 2014 року (пункти 2, 3 ст. 23 КЗпП України), вважається продовженим на невизначений строк є безпідставними, оскільки відповідно до умов, визначених у п. 7.2 контракту після закінчення його строку дії останній не став безстроковим, а щороку продовжувався на той же самий строк та безстроковий термін на тих самих підставах. У своїх поясненнях представник позивачки посилався на письмовий відзив проти позову, просив у задоволенні позову ОСОБА_2 про скасування розпорядження, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов до задоволення не підлягає, виходячи з наступних обставин.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює Кодекс законів про працю України.

Працівники реалізують право на працю, укладаючи трудовий договір про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, в тому числі трудовий договір у формі контракту.

Відповідно до п. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Пункт 3 статті 21 КЗпП України визначає, що особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно ч. 2 ст. 23 КЗпП України строковий трудовий договір (контракт) укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

В силу частини 2 статті 39-1 КЗпП України Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

В судовому засіданні встановлено, що 19 лютого 2013 року відповідачем Драгівською сільською радою Хустського району Закарпатської області було укладено контракт з позивачкою ОСОБА_2 щодо її призначення в порядку переведення за наказом відділу культури та туризму Хустської районної державної адміністрації на посаду Директора Сільського будинку культури села Драгово. (а.с. 6, 7).

Розпорядженням Драгівської сільської ради Хустського району Закарпатської області від 18 лютого 2022 року № 28 «Про припинення дії контракту з ОСОБА_2 », позивачку звільнено з посади директора комунального закладу «Сільський будинок села Драгово» у зв`язку з припиненням дії контракту (п.8 ст. 36 КЗпП України). (а.с. 8)

Пункт 8 статті 36 КЗпП України визначає, що підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом.

Позивачка ОСОБА_2 помилково вважає, що вона працювала за трудовим договором, укладеним на невизначений строк, а тому її звільнення у зв`язку із закінченням строку дії контракту є безпідставним та проведено з порушенням вимого чинного трудового законодавства.

Згідно пункту 7.1 укладеного стронами контракту від 19 лютого 2013 року, строк його дії з 18 лютого 2013 року по 18 лютого 2014 року.

Відповідно до пункту 7.2 вказаного контракту, за два тижні до закінчення строку чинності контракту, якщо не буде заперечень від однієї сторони даний контракт продовжує свою дію на той же самий та безстроковий термін на тих же самих підставах.

Із змісту договору, а саме із терміну «на тих самих підставах», випливає, що контракт продовжував свою дію кожний рік до 18 лютого, тобто він не був безстроковим (постійно продовжувався на один рік).

До 18 лютого 2022 року сторони не мали заперечень щодо продовження дії контракту, а 18 лютого 2022 року у звязку із закінченням дії контракту відповідач правомірно звільнив з посади позивачку.

Такий висновок суду узгоджується із позицією колегії Верховного Суду, яка викладена у постанові від 04 грудня 2019 року, в якій зазначено, що колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками апеляційного суду про те, що переукладання строкового трудового договору (контракту), чи продовження строку його чинності у випадках, що підпадають під частину другу статті 23 КЗпП України, не передбачає набуття трудовим договором характеру безстроково укладеного на невизначений строк, а отже виключає застосування ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України (справа № 297/1656/17, провадження № 61-4797св19).

Відповідно до висновку, викладеного у поставнові Верховного суду від 06 березня 2018 року (справа № 664/2284/16ц, провадження № 61-3492св18), припинення трудового договору через закінчення строку не потребує заяви чи якогось волевиявлення працівника, оскільки свою волю на укладення строкового трудового договору позивачка виявила під час його укладання, а тому погодилась на припинення такого договору у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Таким чином, закінчення строку трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна із сторін трудового договору працівник чи власник або уповноважений ним орган. При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона (в даному випадку позивачка) не може перешкоджати припиненню трудових відносин.

Оскільки позивачка перебувала у строкових трудових відносинах з відповідачем, то посилання позивачки на порушення відповідачем ст. 49-2 КЗпП України (про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці) при її звільненні є безпідставними. Чинним трудовим законодавством України не передбачено обов`язку власника повідомляти працівника про закінчення дії строкового трудового контракту.

З урахуванням викладеного та виходячи зі встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд дійшов висновку про законність підстав звільнення позивачки ОСОБА_2 (п. 8 ст. 36 КЗпП України) відповідачем Драгівською сільською радою, у зв`яку із припиненням дії строкового трудового договору (контракту), укладеного між сторонами 19 лютого 2013 року та дотримання відповідачем при звільненні позивачки вимог, передбачених чиним трудовим законодавством. Посилання позивачки на безстроковість трудового договору (контракту), укладеного з відповідачем, є хибним та таким, що спростовується, як чинним законодавством так і правовою позицією Верховного Суду. Доводи представника відповідача про законність винесення Розпорядження від 18 лютого 2022 року № 28 «Про припинення дії контракту з ОСОБА_2 » знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, є підставними та обґрунтованими, а отже у задоволенні позову про визнання вказаного розпорядження протиправним, його скасування та повнолення ОСОБА_2 на посаді директора сільського будинку культури села Драгово з дати звільнення слід відмовити.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні вимог ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування Розпорядження Драгівської сільської ради Хустського району Закарпатської області від 18 лютого 2022 року №28 «Про припинення дії контракту з ОСОБА_2 » та поновлення позивачки на посаді директора сільського будинку культури села Драгово з дати звільнення, то відповідно і відсутні правові підстави для задоволення її вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 18, 76-78, 89, 141, 244, 258, 259, 263-265, 354 ЦПК України, ст.ст. 21, 23, 36, 39-1, 49-2 КЗпП України, суд -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Драгівської сільської ради Хустського району Закарпатської області про скасування розпорядження, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Закарпатського апеляційного суду через Хустський районний суд Закарпатської області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або в разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Повний текст рішення виготовлено 08 травня 2022 року.

Суддя Хустського

районного суду: Довжанин М.М.