Номер провадження: 22-ц/813/8489/22
Справа № 518/635/21
Головуючий у першій інстанції Гончар І. В.
Доповідач Полікарпова О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.12.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі

головуючого Полікарпової О.М.,

суддів: Базіль Л.В., Воронцової Л.П.,

за участю секретаря Кузьміч Г.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Деменчук Дмитра Анатолійовича, який діє від імені ОСОБА_1 , на рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 11 серпня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Суворовський районний у місті Одесі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання батьківства та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини,

встановив

21.05.2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом. Свої вимоги обґрунтувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у неї народився син - ОСОБА_3 , матеріальне забезпечення якого вона здійснює самостійно. Відомості про батька дитини внесені відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Поряд з цим позивачка наполягає на тому, що батьком дитини є ОСОБА_1 , на підставі чого звернулась до суду із відповідним позовом.

Також просила стягнути з відповідача додаткові витрати на дитину.

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано ОСОБА_1 батьком ОСОБА_3 .

Виключено з актового запису про народження ОСОБА_3 відомості про ОСОБА_4 .

Внесено до актового запису № 487 про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , складеного 08.02.2018 року Суворовським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, відомості про ОСОБА_1 , як батька дитини.

Стягнуто з відповідача ОСОБА_1 на користь позивачки аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 в розмірі 1/4 усіх видів заробітку (доходів), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на місяць, починаючи з дня подачі позову до суду до повноліття дитини, тобто з 21.05.2021 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

05 вересня 2022 року адвокат Деменчук Д.А., який діє від імені ОСОБА_1 , не погоджуючись із наведеним рішенням, засобами поштового зв`язку направив апеляційну скаргу, в якій просив оскаржуване рішення скасувати та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги адвокат обґрунтував тим, що:

- ухвала від 11 лютого 2022 року про забезпечення доказів шляхом допиту свідків-експертів виконана не була;

- обсяг документально підтверджених витрат на лікування дитини не відповідає заявленому позивачем для стягнення;

- зважаючи на те, що позивачем було заявлено вимогу про стягнення аліментів, підстави для стягнення додаткових витрат відсутні;

- висновки експерта, у порушення п.3.6, 4.10 Інструкції про проведення судово-медичної експертизи, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.01.1995 № 6 (далі Інструкція) не містять конкретно встановлених фактів та є розпливчатими, що допускає їх неоднозначне трактування;

- після народження дитини позивачка не змінювала прізвище дитини та не зверталась до відповідача із такою пропозицією, він та позивачка не вели спільного господарства, вихованням та утриманням дитини займалась виключно позивачка, відповідач ніколи не визнавав факт батьківства;

- експертиза у справі була проведена із порушенням п.2.3 Інструкції; ч.1, 2 ст. 107 ЦПК України, так як створення комісії для проведення експертизи та відібрання біологічних зразків у відповідача не були санкціоновано. Залучення експертів до складу комісії, у порушення ч.3 ст. 107 ЦПК України, без інформування про це відповідача та за відсутності відповідної ухвали суду порушило його, передбачене ст.38-43 ЦПК України право на заявлення ним відводу експертам;

- третя особа у справі у судові засідання належним чином не викликалась;

- оскаржуване рішення було ухвалено під час перебування головуючого судді у нарадчій кімнаті у іншій справі;

- судом не було розглянуто клопотання відповідача, заявлене 24.06.2022 року про визнання висновку експерта недопустимим доказом.

24 листопада 2022 року на електрону пошту апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому позивачка зазначила, що доводи апеляційної скарги спрямовані на ухилення від виконання цивільного та батьківського обов`язку щодо утримання малолітньої дитини. Однак, заперечуючи встановлені судом першої інстанції обставини, відповідач належними та допустимими доказами їх не спростував.

Факт батьківства відповідача встановлено висновком експерта № 114 від 18.11.2021 року. При цьому позивачка підкреслила, що до експертної установи відповідач прибув добровільно, проти відібрання біологічних зразків не заперечував, а тому доводи апеляційної скарги стосовно порушення порядку проведення експертизи, у тому числі й щодо незаконності дій по відібранню зразків, є безпідставними.

На підставі викладеного, ОСОБА_2 просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

06 грудня 2022 року ОСОБА_2 направила на електронну пошту апеляційного суду заяву про розгляд апеляційної скарги без її участі.

05 листопада 2022 року засобами поштового зв`язку Суворовський районний у місті Одесі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) направив до апеляційного суду лист, у якому третя особа просила винести законне та обґрунтоване рішення, відповідно до вимог чинного законодавства та розглянути справу без участі їх представника.

ОСОБА_1 та його представник, належним чином сповіщені про дату час та місце розгляду справи за номерами телефонів та елетроною адресою , зазанченими в апеляційній скарзі (т.2 а.с.55-56,60), у судове засідання не з`явились, клопотання щодо участі у режимі відеоконференції не заявляли, причини не явки суду не повідомили.Оскільки явка до апеляційного суду не є обов`язковою, перешкоди для розгляду справи відсутні (ст.8, ч.2 ст. 372 ЦПК України).

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Задовольняючи позовні вимоги щодо визнання батьківства, суд першої інстанції виходив з того, що доведеність кровного споріднення відповідача та дитини підтверджується висновками судової генетичної експертизи, які містять докладний опис отриманих матеріалів та відомості встановлені при дослідженні об`єктів експертизи. Отже такі висновки є повними, зрозумілими, вичерпними та науково обґрунтованими.

Щодо розміру аліментів, який підлягає стягненню на утримання дитини, суд прийняв до уваги, що відповідач має малолітню дитину в іншому незареєстрованому шлюбі, а також те, що батьки мають рівні обов`язки щодо утримання дітей, а тому відповідач теж має відповідний обов`язок.

Відповідно до ч.1 ст. 361 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В частині стягнення додаткових витрат на лікування дитини суд відмовив у задоволенні позову і рішення суду в цій частині ніким не оскаржується. У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає про недоведеність позивачкою цих витрат, але оскільки суд відмовив у їх стягненні, а позивачка з цим погодилась, суд апеляційної інстанції в цій частині судове рішення не переглядає.

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування у справах про визнання батьківства або про встановлення факту батьківства є встановлення походження дитини від певної особи.

У частині першій статті 126 Сімейного Кодексу України вказано, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.

Отже, передумовою звернення до суду в таких справах є наявність кровного споріднення між особою, яка вважає себе батьком, і дитиною.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_4 у позивачки ОСОБА_2 народився син ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 виданим Суворовським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

Ухвалою суду від 04 липня 2021 року по справі була призначена генетична експертиза для надання висновку про те, чи є ОСОБА_1 біологічним батьком дитини - ОСОБА_3 .

Згідно з висновком експерта № 114 від 18.11.2021 року ОСОБА_1 може являтися біологічним батьком дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , народженої ОСОБА_2 , з ймовірністю 99,99999 %.

Оскільки висновком проведеної у справі експертизи батьківство відповідача є практично доведеним, апеляційний суд відхиляє зауваження скаржника про те, що після народження дитини позивачка не змінювала прізвище дитини та не зверталась до відповідача із такою пропозицією як такі, що є не суттєвими для предмету доказування, з огляду на таке.

У статті 125 СК України передбачено, що, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати і батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини.

Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо).

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі N 373/2257/18 (провадження N 61-15136св20).

Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї.

Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі N 543/738/16-ц (провадження N 61-4163св18), від 29 серпня 2018 року в справі N 641/9147/15-ц (провадження N 61-26210св18), від 21 листопада 2018 року в справі N 225/6301/15-ц (провадження N 61-30047св18), від 12 грудня 2019 року в справі N 562/1155/18 (провадження N 61-11709св19).

У постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі N 591/6441/14-ц (провадження N 61-6030св18) зазначено, що Сімейний Кодекс України не визначає будь-яких особливостей предмету доказування у даній категорії справ. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи. Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства.

Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", зауважив, що в ході національного розгляду суд призначив ДНК-тест з метою вирішення цього спору про батьківство. Тест продемонстрував, що відповідач був батьком дитини з ймовірністю 99,99 відсотків. Суд враховує, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства" (KALACHEVA v. RUSSIA, N 3451/05, § 34, ЄСПЛ, від 07 травня 2009 року).

Апеляційний суд звертає увагу на те, що у поясненнях експерта від 08 червня 2022 року, наявних у матеріалах справи, було надано чіткі відповіді стосовно зауважень представника ОСОБА_1 - адвоката Деменчука Д.А. щодо можливості неоднозначного трактування експертного висновку.

Як було зазначено експертом, використання ДНК-аналізу у судово-медичних експертизах речових доказів та експертизах спірного батьківства, Методичні рекомендації, Київ, 2012, 32 с., та за вимогами Другого Міжнародного Симпозіуму з Ідентифікації людини, 1991 рік, батьківство вважається доведеним, якщо його ймовірність складає не менше ніж 99,99 % . Всі розрахунки виконуються відповідно до теореми Байєса, з використанням таких термінів, як «ймовірність батьківства», «ймовірність випадкового успадкування алелю певного локусу», тобто вищеназвані формулювання є стальними та передбаченими у названих вище Методичних рекомендаціях.

Щодо зауважень адвоката Деменчука Д.А. про неузгоджене залучення більш ніж одного експерта, апеляційний суд звертає увагу на зміст п. 2.3 Інструкції, відповідно до якого необхідність участі кількох експертів може бути визначена не тільки особою, що призначила таку експертизу, а і начальником бюро судово-медичної експертизи. Поряд з цим скаржником, у порушення чч. 1-4 ст. 12, ст. 80 ЦПК України, не було надано жодних доказів того, що начальником КУ «Одеського обласного бюро судово-медичної експертизи» не вирішувалось питання щодо залучення кількох експертів до відповідної експертизи.

Зауваження скаржника щодо відсутності згоди відповідача на відібрання біологічних зразків та здійснення цієї процедури із порушенням чинного національного законодавства спростовуються змістом наявного у матеріалах справи акту від 20 жовтня 2021 року, відповідно до якого, ОСОБА_1 надав для проведення судово-медичної експертизи біологічні зразки, зазначивши, що не має претензій та зауважень до відбору зразків та до експертів.

Зазначений доказ також спростовує і посилання скаржника на позбавлення його можливості заявити відвід експертам, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 було достеменно відомо про осіб залучених експертів, принаймні з 20 жовтня 2021 року, проте жодних зауважень/відводів експертам відповідачем подано не було.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд відхиляє зауваження адвоката Деменчука Д.А. про порушення під час складання експертного висновку п.3.6, 4.10 Інструкції.

Тож, безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Як безпідставні відхиляє апеляційний суд і посилання адвоката Деменчука Д.А. на невиконання ухвали Фрунзівського районного суду Одеської області від 11 лютого 2022 року, оскільки такі спростовуються матеріалами справи, зокрема протоколами судового засідання від 22 липня 2022 року, 10 серпня 2022 року із застосуванням засобів їх технічної фіксації.

Доводи скаржника про те, що оскаржуване рішення було ухвалено під час перебування головуючого судді у нарадчій кімнаті у іншій справі, апеляційний суд не приймає до уваги як такі, що зводяться до безпідставних припущень.

Щодо посилань скаржника на відсутність у матеріалах справи доказів належного сповіщення третьої особи, апеляційний суд звертає увагу на положення п.3 ч.3 ст. 376 ЦПК України, відповідно до якого порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою. Втім, Суворовський районний у місті Одесі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) суду апеляційної інстанції про відповідні обставини не заявляє.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржувана постанова прийнята на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, судове рішення обґрунтовано доказами, одержаними у визначеному законом порядку.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та фактично зводяться до переоцінки доказів у справі, з оцінкою яких судом першої інстанції погоджується і апеляційний суд.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд

ухвалив

Апеляційну адвоката Деменчук Дмитра Анатолійовича, який діє від імені ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 11 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 22.12.2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду О.М. Полікарпова

Л.В. Базіль

Л.П. Воронцова