СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/141/18

пр. № 2/759/80/22

08 грудня 2022 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Журибеда О.М.

за участю секретаря - Багінської І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання договорів недійсними, скасування рішень державних реєстраторів, скасування записів про право власності, витребування майна із чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання договорів недійсними, скасування рішень державних реєстраторів, скасування записів про право власності, в якому просить: -визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю. 25.11.2016 року та зареєстрований у реєстрі за № 9551; - скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індекс номер: 32568461, прийняте 26.11.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим Костянтином Юрійовичем; - скасувати запис про право власності № 17650912; - визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю. 25.11.2016 року зареєстрований у реєстрі за № 9553; - скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32568463, прийняте 26.11.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю.; - скасувати запис про право власності № 17650919; - визнати недійсним дговір купівлі- продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_3 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю. 25.11.2016 року та зареєстрований у реєстрі за № 9554; - скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32568469, прийняте 26.11.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю.; - скасувати запис про право власності № 17650925; - визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_4 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Кмївського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю. 25.11.2016 року та зареєстрований у реєстрі за № 9555; - скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32568474, прийняте 26.11.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю.; - скасувати запис про право власності № 17650932.

На стадії підготовчого провадження представником позивача була подана заява про зміну предмету позову № 1/22/02 від 22.02.2022 року, згідно з якою були заявлені додаткові позовні вимоги про витребування нежитлових приміщень із чужого незаконного володіння. Крім того позивачем було змінено підстави позову заявою від 13.09.2018 року.

Позов мотивований тим, що 26.11.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 було укладено договори купівлі-продажу нежитлових приміщень АДРЕСА_5, що розташовані у будинку АДРЕСА_5 .

Позивач посилається на те, що вищезазначені правочини не відповідають вимогам закону, в зв`язку з чим є недійсними, а спірні нежитлові приміщення мають бути витребувані від ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 11.01.2018 року заяву представника позивача про забезпечення позову повернуто.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12.02.2018 року у справі відкрито провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 22.02.2018 року заяву про забезпечення позову задоволено.

Ухвалою Святошинського районного суду від 05.03.2018 року заяву про продовження процесуального строку для подання до суду відзиву на позов задоволено.

Ухвалою Святошинського районного суду від 05.03.2018 року зупинено провадження у справі до закінчення розгляду Апеляційним судом м. Києва апеляційної скарги на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 12.02.2018 року.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 07.06.2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 12.02.2018 року залишено без змін.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18.06.2018 року провадження у справі поновлено.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16.10.2018 року зупинено провадження у справі до закінчення розгляду Апеляційном судом м. Києва апеляційної скарги ОСОБА_3 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 12.02.2018 року.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 23.05.2018 року ухвалу Святошинського районного суду від 22.02.2018 року залишено без змін, а апеляційну скаргу залишено без задоволення.

Ухвалою Київського Апеляційного суду від 07.12.2018 року апеляційну скаргу визнано неподаною та повернуто апелянту.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18.12.2018 року провадження по справі поновлено.

Ухвалою Київського Апеляційного суду від 19.04.2019 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження.

Ухвалою Київського Апеляційного суду від 12.02.2020 року відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 01.12.2020 року визнано необгрунтованою заяву відповідача про відвід судді.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 03.12.2020 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_2 про відвід судді.

Ухвалою Святошинського районного суду від 05.10.2021 року призначено будівельну технічну експертизу.

Постановою Київського Апеляційного суду від 20.12.2021 року апеляційну скаргу задоволено, ухвалу Святошинського райнного суду м. Києва від 05.10.2021 року скасовано.

Відповідач ОСОБА_2 надав до суду декілька відзивів на позовну заяву, у тому числі з урахуванням зміни позивачем предмету та підстав позову.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 станом на дату розгляду справи на адресу суду відзиву на позов не надсилали.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала у повному обсязі, просила його задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 проти позову заперечував, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в судове засідання не з`явились, повідомлялись судом належним чином неодноразово про час та місце розгляду справи, в зв`язку з чим суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутність осіб, які не з`явились.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_5 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 24.10.2008 року (а.с.30).

Між відповідачем ОСОБА_2 та ТОВ «Стиль-Блюз» було укладено інвестиційний контракт № НИ-0895 (про інвестування у нежитлове будівництво) від 12.11.2007 року, згідно з умовами якого підприємство зобов`язалось ввести в експлуатацію об`єкт будівництва та передати у власність ОСОБА_2 об`єкти інвестування - нежитлове приміщення АДРЕСА_1 загальною площею 95,26 кв.м., нежитлове приміщення АДРЕСА_2 загальною площею 102,00 кв.м., нежитлове приміщення АДРЕСА_3 загальною площею 80,56 кв.м., нежитлове приміщення АДРЕСА_4 загальною площею 85,21 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_5 (а.с 28-29).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28.11.2011 року (справа № 2-7348/11) та Додатковим рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13.12.2012 року (справа № 2-7348/11) було визнано право власності за ОСОБА_2 на спірні нежитлові приміщення (а.с. 31, 32).

25.11.2016 року було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_1 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується інформаційною довідкою № 95331303 (а.с. 45-46).

25.11.2016 року було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_2 між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , що підтверджується інформаційною довідкою № 95332315 (а.с. 43-44).

25.11.2016 року було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_3 між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , що підтверджується інформаційною довідкою № 95333180 (41-42).

25.11.2016 року було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_4 між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , що підтверджується інформаційною довідкою № 95335639 (а.с. 39-40).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28.11.2016 року у справі № 2-7348/11 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28.11.2011 року та додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13.12.2012 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ТОВ «Стиль-Блюз» про визнання права власності на об`єкт інвестування (а.с. 35).

Судом встановлено, що з урахуванням заяви про зміну підстав позову, єдиною підставою заявленого позову є наявність рішення Апеляційного суду м. Києва від 28.11.2016 року (у справі № 2-7348/11), яким скасовано рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28.11.2011 року (у справі № 2-7348/11) та додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13.12.2012 року (у справі № 2-7348/11), які стали підставою для набуття права власності відповідачем ОСОБА_2 на спірні приміщення, і питання щодо статусу приміщень у заяві про зміну підстав позову не порушувалось.

Київський апеляційний суд у даній справі, скасовуючи, постановою від 20.12.2021 року, ухвалу Святошинського районного суду від 05.10.2021 року, якою було призначену судом першої інстанції експертизу з метою з`ясування функціонального призначення спірних приміщень, наголосив на тому, що оскільки питання щодо статусу приміщень у заяві про зміну підстав позову не порушувались, не убачається необхідності призначення у справі будівельно-технічної експертизи, оскільки для вирішення спору необхідно з`ясувати виключно питання юридичного права.

Щодо позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень АДРЕСА_5, що розташовані у будинку АДРЕСА_5 , укладених 25.11.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування записів про право власності, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» власники квартир та нежитлових приміщень є співвласником спільного майна багатоквартирного будинку.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Відповідно до частини другої статті 382 ЦК України власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

За змістом частини 1 статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ними спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 1 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" передбачено, що допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, поза квартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення); загальне майно - частина допоміжних приміщень житлового комплексу, що можуть використовуватися згідно з їх призначенням на умовах, визначених у статуті об`єднання (кладові, гаражі, в тому числі підземні, майстерні тощо); неподільне майно - неподільна частина житлового комплексу, яка складається з частини допоміжних приміщень, конструктивних елементів будинку, технічного обладнання будинку, що забезпечують належне функціонування жилого будинку.

Згідно з положеннями частини другої статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т.ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Як зазначено у пункті 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року № 14-рп/2011 у справі № 1-22/2011, в аспекті конституційного звернення положення пункту другого статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" від 19 червня 1992 року № 2482-ХІІ зі змінами необхідно розуміти так, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення); нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна.

Відповідно до пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року в справі № 14-рп/2011, за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців.

У багатоквартирних житлових будинках можуть розміщуватись як допоміжні приміщення, так і інші приміщення, які не є допоміжними, а є нежитловими приміщеннями, призначеними для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійними об`єктами цивільно-правових відносин.

Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного житлового будинку, призначених для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку, які віднесені до житлового фонду, і нежилих приміщень, призначених для побутових та інших потреб непромислового характеру, що є самостійними об`єктами цивільно-правових відносин, необхідно виходити як з місця їх розташування, так і з загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема, способу і порядку їх використання.

В той же час, предметом позову ОСОБА_1 , тобто його матеріально-правовою вимогою є визнання договорів купівлі продажу недійсними.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.

Способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтею 16 ЦК України, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту у спосіб, передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, або у спосіб, не передбачений законом, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним.

Тож вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Положення частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення переданого на виконання недійсного правочину майна, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України).

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.

Таким чином захист порушених прав позивача ОСОБА_1 , яка вважає себе співвласником майна, відчуженого за спірними правочинами третій особі, можливий лише шляхом пред`явлення віндикаційного позову до набувачів цього майна з підстав, передбачених статтями 387, 388 ЦК України, а обраний позивачем спосіб захисту порушеного права щодо визнання правочинів недійсними є неналежним.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 20.05.2020 року по справі № 727/9199/16-ц, а також аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, в зв`язку з чим суд враховує вказані правові позиції при вирішенні даної справи на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Враховуючи те, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень АДРЕСА_5, що розташовані в будинку АДРЕСА_5 , суд приходить до висновку, що не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та скасування записів про право власності, оскільки такі позовні вимоги є похідними.

Щодо позовних вимог про витребування у ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 нежитлових приміщень АДРЕСА_5, що розташовані в будинку АДРЕСА_5 , то суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублено власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадено у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Виходячи із змісту ст. 387,388 ЦК України суд приходить до висновку, що витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, може виключно власник майна.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої палати Верховного суду від 14.11.18 у справі №183/1617/16 (провадження №14-208 цс 18), де Верховний суд зазначив, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю) (пункт 142 постанови).

Оцінюючи остаточні підстави позову, якими є наявність рішення Апеляційного суду м. Києва від 28.11.2016 року (у справі № 2-7348/11), яким скасовано рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28.11.2011 року (у справі № 2-7348/11) та додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13.12.2012 року (у справі № 2-7348/11), які стали підставою для набуття права власності відповідачем ОСОБА_2 на спірні приміщення, суд приходить до висновку, що віндикаційний позов не може бути задоволений з наведених підстав, оскільки для задоволення такого позову позивач має бути власником майна, яке він просить витребувати у відповідачів, однак матеріали справи не містять будь-яких доказів наявності у позивача права власності на спірні нежитлові приміщення.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Вирішуючи спір по суті суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 30.06.2022 року по справі № 242/1888/20.

Під час розгляду справи позивач не надала доказів права власності на спірні нежитлові приміщення, в зв`язку з чим ОСОБА_1 є неналежним позивачем, у неї відсутнє право на позов, що в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у відповідачів відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб.

Аналізуючи первісні підстави позову суд приходить до висновку, що позивач вважала себе співвласником спірних нерухомих приміщень, оскільки вважала, що спірні приміщення за функціональним призначенням є допоміжними та технічними, а позивач, як власник квартири у багатоквартирному будинку, співвласником таких приміщень, які належать їй на праві спільної сумісної власності.

Враховуючи зміст наведених вище правових норм суд приходить до висновку, що обставина щодо того, що спірні нежитлові приміщення є допоміжними або технічними, за їхнім функціональним призначенням, не доведена належними та допустимими доказами, в зв`язку з чим посилання позивача на те, що вона є співвласником спірних нежитлових приміщень, оскільки такі приміщення є спільним майном багатоквартирного будинку і спільною сумісною власністю співвласників, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Належними та допустимими доказами, які б підтверджували відповідний статус нежитлових приміщень за їх функціональним призначенням міг бути висновок експерта, на що неодноразово звертав увагу Верховний суд, зокрема, у постанові від 04.06.2020 року по справі № 916/2069/17.

Також при вирішенні аналогічного спору Верховний суд у Постанові від 27.10.2021 року у справі № 295/17406/18 зазначив, що ключовим є визначення правового статусу нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку, а саме встановлення того, чи відноситься спірне приміщення до допоміжних чи є нежитловим приміщенням в структурі житлового будинку.

Враховуючи те, що питання щодо статусу приміщень у заяві про зміну підстав позову не порушувалось, на що звернув увагу Київський апеляційний суд у постанові від 20.12.2021 року по даній справі, то ,відповідно, статус спірних нежитлових приміщень, під час розгляду справи, судом не з`ясовувався, відповідні докази, які б підтверджували статус допоміжних або технічних спірних нежитлових приміщень, матеріали справи не містять.

За таких обставин у суду відсутні підстави вважати, що спірні нежитлові приміщення є допоміжним або технічними за їх функціональним призначенням, а позивач ОСОБА_1 є власником або співвласником наведених об`єктів нерухомості.

Посилання позивача на те, що ОСОБА_2 не був власником майна на момент укладання оспорюваних правочинів спростовується матеріалами справи.

Так, станом на 25.11.2016 року, відповідач ОСОБА_2 був власником спірних нежитлових приміщень на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28.11.2011 року (у справі № 2-7348/11) та додаткового рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13.12.2012 року (у справі № 2-7348/11), які, на момент укладання оспорюваних правочинів були чинними.

Доводи позивача про те, що 28.11.2016 року вказані судові рішення, на підставі яких ОСОБА_2 набув право власності на спірні приміщення, були скасовані Апеляційним судом м. Києва, не спростовують те, що, станом на 25.11.2016 року, ОСОБА_2 був власником спірних нежитлових приміщень, а тому мав всі елементи права власності, зокрема право на відчудження.

Також доводи позивача про те, що в рішенні від 28.11.2016 року (у справі № 2-7348/11), Апеляційний суд м. Києва встановив, що позивач не мав права власності на нежитлові приміщення, більше того, нежитлових приміщень на дату прийняття рішення взагалі не існувало, оскільки первинна технічна інвентаризація щодо них була проведена лише 17.01.2012 року, нежитлові приміщення не були прийняті в експлуатацію, згідно з наданими БТІ копіями поверхових планів та копіями журналів підрахунку площі 22, 23 та технічного поверху (надбудови) від 02.11.2007 року, приміщення АДРЕСА_1, АДРЕСА_2, АДРЕСА_3, АДРЕСА_4 взагалі відсутні, 23 поверх за поверховим планом від 02.11.2007 року був місцем загального користування, що складався з: сходової клітини, трьох коридорів, трьох технічних приміщень, одного підсобного приміщення, та його площа становила 351 кв.м., що зазначено у плані поверху 23 літера «А», надбудова літера «А» взагалі була технічним поверхом та мала площу 186, 8 кв.м., із технічної документації за 17.01.2012 року вбачається, що поверх 23 літера «А», що був місцем загального користування і надбудова, що була технічним поверхом, були реконструйовані у приміщення АДРЕСА_1, АДРЕСА_2, АДРЕСА_3, АДРЕСА_4 загальною площею 559,5 кв.м., при цьому, з поверхових планів від 17.01.2012 року вбачається, що такі приміщення в експлуатацію не здані, загальна площа МЗК становить лише 59,6 кв.м., станом на дату прийняття рішення від 28.11.2011 року нежитлові приміщення АДРЕСА_1, АДРЕСА_2, АДРЕСА_3, АДРЕСА_4 взагалі не існували, не були виділені в натурі, не були прийняті в експлуатацію, після порівняння планів за поверхами на будівлю літера «А» за 02.11.2007 року та за 17.01.2012 року, можна дійти висновку, що приміщення були збудовані після введення будинку в експлуатацію та після виготовлення первинної технічної документації, не відповідають фактичним обставинам, оскільки викладені вище речення містяться виключно в описовій частині рішення Апеляційного суду м. Києва (у справі № 2-7348/11), де викладені доводи апеляційної скарги.

Суд наголошує на тому, що мотивувальна частина рішення Апеляційного суду м. Києва (у справі № 2-7348/11) не містить викладених вище речень на чому наполягала представник позивача у судовому засіданні.

Крім того в мотивувальній частині рішення Апеляційного суду м. Києва від 28.11.2016 року по справі № 2-7348/11 апеляційна інстанція зазначила, що в даній справі немає необхідності встановлювати чи є ці приміщення спільною власністю власників багатоквартирного будинку, що повністю спростовує доводи представника позивача, викладені під час розгляду справи.

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задволенню в повному обсязі.

Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача у зв`язку з відмовою у позові повністю.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 76-79, 81, 82, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, ст.ст. 16,203,215,216, 369,387,388 ЦК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання договорів недійсними, скасування рішень державних реєстраторів, скасування записів про право власності, витребування майна із чужого незаконного володіння - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Журибеда