Номер провадження 2/754/25/22
Справа №754/6947/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2022 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Лісовської О.В.

за участю секретаря - Грей О.П.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора Комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району Київської області» Попової Олександри Валеріївни, Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів державного реєстратора Комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району Київської області» Попової Олександри Валеріївни, Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора. Позовні вимоги мотивовані тим, що 17.07.2008 року між АКБ «УкрСоцбанк» та ОСОБА_1 укладений Договір кредиту № 05-038/426, відповідно до якого Банк зобов`язувався надати кредит у розмірі 80000, 00 доларів США на споживчі цілі, а саме придбання нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 . В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором 17.07.2008 року між Банком та ОСОБА_1 був укладений Іпотечний договір № 02-038/430, відповідно до якого в іпотеку Банку була передана квартира АДРЕСА_2 . 05.10.2017 року від приватного нотаріуса КМНО Кобелєвої А.М. позивачем була отримана заява ПАТ «УкрСоцбанк» про наміри банку звернути стягнення на предмет іпотеки у порядку, визначеному ст.. 37 Закону України «Про іпотеку». Позивачем була надана відповідь на отримане звернення 13.10.2017 року. Згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.05.2018 року власником квартири АДРЕСА_2 є ПАТ «УкрСоцбанк» на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03.05.2018 року про реєстрацію права власності за ПАТ «УкрСоцбанк», внесеного державним реєстратором Поповою О.В.

Позивач вважає такі дії кредитора незаконними, оскільки при внесенні змін до державного реєстру було допущено порушення вимог діючого законодавства, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому він просить суд визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району Київської області» Попової Олександри Валеріївни від 03.05.2018 року про державну реєстрацію права власності, індексний номер 40916422, на квартиру АДРЕСА_2 ; скасувати запис про право власності № 25981952 на квартиру АДРЕСА_2 , внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 02.05.2018 року державним реєстратором Комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району Київської області» Поповою Олександрою Валеріївною.

24.07.2019 року до суду надійшли письмові пояснення позивача щодо позовних вимог.

17.12.2019 року судом задоволено клопотання представника відповідача, замінено відповідача АТ «УкрСоцбанк» на відповідача АТ «Альфа-Банк».

27.05.2020 року до суду надійшла заява позивача про зміну предмету позову, відповідно до якої позивач просить суд визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району Київської області» Попової Олександри Валеріївни від 03.05.2018 року про державну реєстрацію права власності, індексний номер 40916422, на квартиру АДРЕСА_2 , та припинити право власності АТ «Альфа-Банк» (правонаступника АТ «УкрСоцбанк») на квартиру АДРЕСА_2 (номер запису про право власності 25981952); скасувати запис про право власності № 25981952 на квартиру АДРЕСА_2 , внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 02.05.2018 року державним реєстратором Комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району Київської області» Поповою Олександрою Валеріївною.

21.12.2020 року до суду надійшов Відзив представника відповідача - АТ «Альфа-Банк» - на позов. Заперечуючи проти задоволення позову, представник вказує про те, що дії державного реєстратора повністю відповідають вимогам діючого законодавства, а тому підстав для скасування запису немає. На підставі викладеного представник відповідача просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити.

Представник відповідача - державного реєстратора - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив.

Представник відповідача - АТ «Альфа-Банк» - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що 17.07.2008 року між АКБ «УкрСоцбанк» та ОСОБА_1 укладений Договір кредиту № 05-038/426, відповідно до якого Банк зобов`язувався надати кредит у розмірі 80000, 00 доларів США на споживчі цілі, а саме придбання нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 .

В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором 17.07.2008 року між Банком та ОСОБА_1 був укладений Іпотечний договір № 02-038/430, відповідно до якого в іпотеку Банку була передана квартира АДРЕСА_2 .

05.10.2017 року від приватного нотаріуса КМНО Кобелєвої А.М. позивачем була отримана заява ПАТ «УкрСоцбанк» про наміри банку звернути стягнення на предмет іпотеки у порядку, визначеному ст.. 37 Закону України «Про іпотеку». Позивачем була надана відповідь на отримане звернення 13.10.2017 року.

Згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.05.2018 року власником квартири АДРЕСА_2 є ПАТ «УкрСоцбанк» на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03.05.2018 року про реєстрацію права власності за ПАТ «УкрСоцбанк», внесеного державним реєстратором Поповою О.В.

10.09.2019 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та єдиним акціонером АТ «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк».

Згідно п. 1 Передавального акта від 15.10.2019 року внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ «Укрсоцбанк» правонаступником усього його майна, майнових прав та обов`язків за цим актом є АТ «Альфа-Банк». Правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» виникає у АТ «Альфа-Банк» з дати затвердження цього Передавального акту загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та рішенням єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» з 15.10.2019 року.

У своїх позовних вимогах позивач просить суд визнати протиправним та скасувати запис державного реєстратора щодо зміни власника квартири, зважаючи на те, що такі дії є неправомірними та не відповідають вимогам діючого законодавства.

Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із ст.. 33 вказаного Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотеко держатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотеко держателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених статтею 12 вказаного Закону.

Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом здійснення позасудового врегулювання є передача іпотекодерждателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Статтею 36 Закону визначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотеко держателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотеко держателем про задоволення вимог іпотеко держателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотеко держателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотеко держателя не перешкоджає іпотеко держателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотеко держателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 37 Закону іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотеко держателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотеко держателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Наведені вище вимоги діючого законодавства свідчать про те, що у відповідача 1 були відсутні правові підстави для прийняття рішення про проведення державної реєстрації права власності на квартиру позивача, оскільки будь-якого окремого договору між сторонами укладено не було, як і відсутнє було рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, що є обов`язковими умовами можливості звернення стягнення на предмет вказаного договору іпотеки, що свідчить про незаконність дій відповідачів.

Як вбачається з договору іпотеки, позивач та Банк досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: передача іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, у порядку, встановленому Законом України "Про іпотеку"; отримання іпотеко держателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іподекодержателя, у порядку, встановленому Законом України "Про іпотеку".

З наведеного слідує висновок про те, що сторони за договором іпотеки дійшли згоди, що право власності на об`єкт заставленого майна виникає лише у певному випадку, а саме на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотеко держателя, у порядку, встановленому Законом України "Про іпотеку".

Крім того, відповідно до вимог Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" протягом дії цього Закону: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно зі ст.5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Згідно з Постановою Верховного суду від 31.10.2018 року у справі №465/1310/17 звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у спосіб реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, має наслідком відчуження предмету іпотеки на користь іпотекодержателя без згоди власника такого нерухомого майна.

Отже визначальним при вирішенні спору щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку протягом строку дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», є настання правового наслідку, що в даному конкретному випадку передбачає фактичний перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки без згоди власника майна.

Дія мораторію на примусове стягнення майна громадян, яке є забезпеченням за валютними кредитами, розповсюджується і на позасудовий порядок такого стягнення.

Відповідно до постанови 31.10.2018 року у справі №753/12729/15ц Великої Палати Верховного суду держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України, щодо виселення, які пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитами, наданими в іноземній валюті та забезпеченими іпотекою. Вказана обставина обумовлена тим, що фізична особа, яка отримала кредит у іноземній валюті, не має впливу на здешевлення гривні, коливання валютного курсу, проте саме держава зобов`язана забезпечувати як дотримання прав усіх суб`єктів, так і баланс прав, у тому числі і прав кредитодавця та позичальника у кредитних правовідносинах.

На думку ЄСПЛ поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні правацих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C.G. and Others v. Bulgaria»), заява №1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява №21722/11.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд вважає, що у даному випадку відбулося примусове стягнення зазначеного майна без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", у зв`язку з чим вважає за можливе позовні вимоги задовольнити, визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а також скасувати відповідний запис у реєстрі.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача державного реєстратора Попової О.В. на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1057, 20 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, Конституцією України, ст. 16, 321, 392 ЦК України, Законом України "Про іпотеку" -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до державного реєстратора Комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району Київської області» Попової Олександри Валеріївни, Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району Київської області» Попової Олександри Валеріївни від 03.05.2018 року про державну реєстрацію права власності, індексний номер 40916422, на квартиру АДРЕСА_2 , та припинити право власності АТ «Альфа-Банк» (правонаступника АТ «УкрСоцбанк») на квартиру АДРЕСА_2 (номер запису про право власності 25981952).

Скасувати запис про право власності № 25981952 на квартиру АДРЕСА_2 , внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 02.05.2018 року державним реєстратором Комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району Київської області» Поповою Олександрою Валеріївною.

Стягнути з державного реєстратора Комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» Київської області Попової Олександри Валеріївни на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1057, 20 грн.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Відповідач - державний реєстратор Попова Олександра Валеріївна (Комунальне підприємство «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району», Київська область), , адреса: АДРЕСА_3.

Відповідач - Акціонерне товариство «Альфа-Банк», адреса: м. Київ, вул.. Велика Васильківська, 100.

Повний текст рішення виготовлений 09 червня 2022 року.

Суддя О.В.Лісовська