КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2022 року м. Київ

Справа №2-1184/11

Апеляційне провадження №22-ц/824/1583/2022

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Федорчук Я.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва, ухваленого під головуванням судді П`ятничук І.В. 29 вересня 2021 року у м. Києві, дата складення повного тексту рішення не зазначена, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання права власності,

В С Т А Н О В И В

В жовтні 2004 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила поділити спільне сумісне майно, вказавши за нею право власності на ј частину будинку за адресою: АДРЕСА_1 і ј частину земельної ділянки площею 0,0503 га.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вказане майно набуто сторонами під час перебування у шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю, однак її право відповідачем не визнається.

Позивачем ОСОБА_1 21 червня 2007 року, 09 червня 2009 року, 18 жовтня 2017 року та 15 квітня 2019 року було змінено первісні позовні вимоги /т.2 а.с.2-3,50-51 т.3 а.с.72-73 т.4 а.с.141-146/.

В остаточному варіанті позивач просила визнати спільною сумісною власністю сторін у справі в рівних долях частину житлового будинку по АДРЕСА_1 , а саме приміщення, загальною площею 86,1 кв.м.: 2-1 коридор площею 3,4 кв.м.; 2-2 коридор площею 7,3 кв.м.; 2-3 санвузол площею 5,1 кв.м.; 2-4 кухню площею 12,6 кв.м; 2-5 житлову кімнату площею 11,9 кв.м. ; 2-6 житлову кімнату площею 11,9 кв.м.; 2-7 житлову кімнату площею 14,2 кв.м.; 2-8 житлову кімнату площею 15,7 кв.м.; веранду площею 4.0 кв.м.

Визнати спільною сумісною власністю сторін у справі в рівних долях частину земельної ділянки площею 0,1005 га (кадастровий номер 8 000 000 000:75:142:0032) по АДРЕСА_1 , а саме ділянку 1-(1-2-3-4-5-12-11-10-9-1) - площею 536 кв.м.

Визнати спільною частковою власністю сторін у справі та третьої особи ОСОБА_4 в рівних долях частину земельної ділянки площею 0,1005 га (кадастровий номер 8 000 000 000:75:142:0032) по АДРЕСА_1 , а саме ділянку 3-(5-6-15,14-13-12-5) - площею 14 кв.м.

Відповідно до рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 грудня 2004 року позовні вимоги було задоволено частково. За ОСОБА_1 було визнано право власності на 1/6 частину даного будинку та 1/6 частину даної земельної ділянки. За ОСОБА_2 визнано право власності на 1/3 частину даного будинку та 1/3 частину даної земельної ділянки /т.1 а.с.68-69/.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 березня 2005 року дане рішення суду було скасовано, а справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції /т.1 а.с.113-114/.

При новому розгляді справи до участі в справі в якості співвідповідача залучено ОСОБА_3 , який 08 липня 2005 року звернувся з зустрічним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про виділ належної частки із спільної часткової власності /т.1 а.с.131-132/.

Відповідач ОСОБА_2 14 травня 2007 року подав зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання права власності, який в подальшому було уточнено /т.1 а.с.213-215 т.2 а.с.59-60/.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 09 липня 2009 року позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено частково.

Виділено та визнано за нею право власності на 1/6 частину приміщень, площею 14,35 кв.м. та добудованих до будинку АДРЕСА_1 та на 1/6 частину земельної ділянки, площею 502,5 кв.м., яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 . Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Виділено належну ОСОБА_2 частку із спільної часткової власності будинку АДРЕСА_1 з наступними приміщеннями: веранда розміром 9,2 кв.м., коридор розміром 7,8 кв.м., кухня розміром 10,5 кв.м, кімната розміром 15 кв.м., кімната розміром 10,2 кв.м. та визнати за ним право власності на 5/6 частини будинку, площею 71,75 кв.м. та на 5/6 частини земельної ділянки, площею 502,5 кв.м.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Виділено належну ОСОБА_3 1/2 частку із спільної часткової власності будинку АДРЕСА_1 з наступними приміщеннями: веранда розміром 9,2 кв.м., коридор розміром 7,8 кв.м., кухня розміром 10,5 кв.м, кімната розміром 15 кв.м., кімната розміром 10,2 кв.м.

Проведено розділ земельної ділянки і виділ ділянки спільного користування площею 10,10 кв.м. (10,10 кв.м. х 1,0 кв.м.) і колодязь загального користування, який на плані позначений точкою ОСОБА_5 спільного користування 10,10 м. х 1,0 м., площею 10,1 кв.м. виділяється співвласникам ОСОБА_3 та ОСОБА_2 для обслуговування стіни будинку і балкону та проходу по ділянці з урахуванням існуючого порядку користування будинком співвласниками ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . При цьому лінії розділу земельної ділянки проведено таким чином: від точки А, яка розташована на межі ділянки по АДРЕСА_1 та поділяє її на відрізки 17,15м. та 29,16м. взвдовж стіни будинку в точку Б, яка розташована на стіні будинку на відстані 8,93 м. від рогу будинку; від точки Б по лінії розділу будинку, який склався на час проведення дослідження експертом, у точку В, яка розташована на стіні будинку на відстані 7,9 кв.м. від правого рогу; від точки В перпендикулярно стіні будинку 3,5 м. у точку Г; від точки Г вздовж стіни будинку у точку Д, яка розташована на боковій межі ділянки та поділяє її на відрізки 27,1м. та 18,49 м. /т.2 а.с.68-70/.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15 жовтня 2009 року дане рішення суду було скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції /т.2 а.с.97-99/.

За результатами цього розгляду справи:

Ухвалою суду від 20 вересня 2012 року первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності - залишено без розгляду з підстав повторної неявки позивача /т.2 а.с.216/.

Ухвалою суду від 20 вересня 2012 року зустрічний позовом ОСОБА_2 - залишено без розгляду, на підставі заяви ОСОБА_2 /т.2 а.с.215,217/.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 вересня 2012 року задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про виділ належної частки із спільної часткової власності.

Визначено порядок користування будинком АДРЕСА_1 та виділено в користування ОСОБА_3 приміщення: 1. 1-1 коридор площею 11,3 кв.м. 2. 1-2 коридор площею 3,8 кв.м. 3. 1-3 кухня площею 10,5 кв.м. 4. 1-4 житлова кімната площею 10,2 кв.м. 5. 1-5 житлова кімната площею 15,0 кв.м. 6. 1-6 ванна площею 3,2 кв.м. 7. 1-7 вбиральня площею 2,6 кв.м. 8. 1-8 житлова кімната площею 11,5 кв.м., загальною площею 68, 1 кв.м.

Виділено в користування ОСОБА_2 приміщення: 1. 2-1. коридор площею 3,4 кв.м. 2. 2-2 коридор площею 7,3 кв.м. 3. 2-3 санвузол площею 5,1 кв.м.4. 2-4 кухня площею 12,6 кв.м. 5. 2-5 житлова кімната площею 11,9 кв.м. 6. 2-6 житлова кімната площею 11,9 кв.м. 7. 2-7 житлова кімната площею 14,2 кв.м. 8. 2-8 житлова кімната площею 15,7 кв.м. 9. веранда площею 4.0 кв.м., загальною площею 86,1кв.м.

Поділено земельну ділянку площею 0,1005 га по АДРЕСА_1 згідно технічної документації щодо розподілу земельної ділянки (кадастровий номер 8 000 000 000:75:142:0032), виготовленої КП «Київський інститут земельних відносин», відповідно до якої ОСОБА_2 виділяється у власність ділянка 1 - (1-2-3-4-5-12-11-10-9-1) - площею 535 кв.м., ОСОБА_3 виділяється земельна ділянка 2 - (6-7-8-10-11-12-13-6) - площею 455кв.м., ділянка 3 - (5-6-15-14-13-12-5) - площею 14 кв. м. залишається у спільній частковій власності /т.2 а.с.221-222/.

Вказане рішення суду та ухвала суду про залишення без розгляду зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 сторонами у справі не оскаржувались та набрали законної сили після закінчення строків на апеляційне оскарження.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10 березня 2020 року виправлено описку у рішенні Святошинського районного суду м. Києва від 20 вересня 2012 року, зазначено вірно про виділення ОСОБА_2 у власність ділянки 1 - (1-2-3-4-5-12-11-10-9-1) - площею 536 кв.м. /т.4 а.с.225-226/.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 квітня 2017 року скасовано ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 20 вересня 2012 року про залишення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції /т.3 а.с.37/.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 29 вересня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання права власності - залишені без задоволення.

Рішення суду мотивовано тим, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею у набутті майна. В даному випадку зі сторони позивача не надано доказів, які б свідчили про наявність у подружжя спільних грошових заощаджень у розмірі, достатньому для придбання спірного нерухомого майна чи участі позивача особистими коштами у його придбанні, що свідчить про необґрунтованість висновків позивача про доведеність позовних вимог про те, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя. Судом прийняті до уваги покази свідка ОСОБА_6 (матері відповідача), так як вони не викликають сумнівів в їх достовірності, оскільки вони є послідовними, та такими, що не суперечать один одному, і відповідають поясненням сторін, які неодноразово надавались при розгляді справи.

Не погодилась з вказаним судовим рішенням позивач, нею подано апеляційну скаргу, в якій вказується на незаконність та необґрунтованість рішення суду, у зв`язку з не повним з`ясуванням обставин справи. Зокрема, позивач вказує на те, що спірне майно придбано за час перебування сторін у шлюбі, а отже є об`єктом спільної сумісної власності. За час перебування у шлюбі з відповідачем вона працювала, мала стабільний заробіток, який витрачався в інтересах сім`ї. Відповідачем не надано належних доказів на підтвердження придбання цього майна за особисті кошти, а покази свідка, яка є його матір`ю, суперечать дійсним обставинам справи, а тому не можуть бути прийняті до уваги суду. Надана відповідачем копія свідоцтва про право власності на житло, подана з порушенням порядку подання доказів, в справі відсутні докази того, що відповідач та третя особа відчужили свою частку у спадщині після отримання грошових коштів від матері.

На підставі викладеного, сторона позивача просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заявлені нею позовні вимоги в повному обсязі.

У запереченнях на апеляційну скаргу відповідач вказує на безпідставність доводів позивача, наголошує на тому, що позивачем в ході розгляду справи надавались суперечливі пояснення щодо вартості майна на час його придбання. А тому вважає, що судом першої інстанції ухвалено чесне, законне і справедливе рішення, яке не підлягає до скасування.

Позивач ОСОБА_1 та її представник в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, відмову від апеляційної скарги не здійснили. Тому, виходячи з положень ч.2 ст. 372 ЦПК України, їх неявка не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник - ОСОБА_7 заперечували проти доводів апеляційної скарги, вважають рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, просили залишити його без змін.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений в порядку визначеному ЦПК України, а тому його неявка також не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Апеляційним судом встановлені та підтверджують матеріалами справи наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 28 грудня 1991 року, що підтверджується копією акту про укладення шлюбу №1466 від 28 грудня 1991 року /т.1 а.с.55/. За твердженням сторін, з травня 2003 року вони спільно не проживають.

Згідно з довідками виданими ЗАТ «Президент-Готель «Київський» 18 листопада 2004 року позивач ОСОБА_1 працювала з вересня 1995 року до жовтня 2004 року та отримували щомісячну заробітну плату /т.1 а.с.44,45/.

Відповідач згідно з його трудовою книжкою з травня 1995 року по серпень 1998 року працював водієм автобусу ТОВ «Апогей ГМБХ», а з вересня 1998 року по грудень 2003 року водієм у ФОП ОСОБА_8 /т.1 а.с.59-61/.

Сторони є батьками ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 /т.1 а.с.6, т. 4 а.с.36-37/. Після розірвання шлюбу син сторін у справі залишився проживати разом з відповідачем у спірному житловому будинку, що визнається сторонами у справі.

Згідно з договором купівлі-продажу від 19 червня 1998 року відповідач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_3 придбали в рівних частках жилий будинок по АДРЕСА_1 , який має загальну площу 49,0 кв.м. Ціна визначена в договорі - 17571, 00 грн /т.1 а.с.7,86,100/.

Відповідно до технічного паспорту від 30 грудня 1997 року площа будинку становить 75,8 кв.м., жилова площа 49,0 кв.м.м /т.2 а.с.124-129/.

13 червня 2000 року Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Київської міської державної адміністрації ОСОБА_2 був виданий дозвіл на введення в експлуатацію закінченого будівництвом приватного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Об`єкт, що приймається в експлуатацію має такі будівельні показники: прибудова площею 28,4 кв.м. вартістю 7653 грн, надбудова другого поверху площею 29,9 кв.м. вартістю 7236 грн, прибудова 4,0 кв.м. вартістю 383 грн /т.1 а.с.9/.

Матеріали справи місять поетажний план будинку, згідно з яким площа першого поверху становить 75,8 кв.м., площа другого поверху 33,21 кв.м. Тобто загальна площа 109,01 /т.1 а.с.10-11,95-96/.

За експлікацією внутрішніх площ до плану житлового будинку по АДРЕСА_1 , загальна площа будинку становить 138,8 кв.м., житлова площа 78,9 кв.м. По кВ. 1 загальна площа становить 52,7 кв.м, житлова площа - 25,2 кв.м. По кВ. 2 загальна площа - 86,1 кв.м., житлова площа - 53,7 /т.1 а.с.64,98/

Аналогічні дані містять в технічному паспорті на будинок від 07 квітня 2000 року /т.1 а.с.78-84, 161-164/.

В технічному паспорті на будинок АДРЕСА_1 від 19 лютого 2010 року загальна площа будинку становить 154,2 кв.м., житлова площа 90,4 кв.м. По квартирі АДРЕСА_2 загальна площа становить 68,1 кв.м житлова площа - 36,7 кв.м. По квартирі 2 загальна площа - 86,1 кв.м., житлова площа - 53,7 кв.м. /т.2 а.с.131-137/.

За рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 вересня 2012 року у цій справі, яке набрало законної сили, виділено в користування ОСОБА_2 приміщення, загальною площею 86,1кв.м.: 2-1 коридор площею 3,4 кв.м.; 2-2 коридор площею 7,3 кв.м.; 2-3 санвузол площею 5,1 кв.м.; 2-4 кухня площею 12,6 кв.м.; 2-5 житлова кімната площею 11,9 кв.м.; 2-6 житлова кімната площею 11,9 кв.м.; 2-7 житлова кімната площею 14,2 кв.м.; 2-8 житлова кімната площею 15,7 кв.м.; веранда площею 4.0 кв.м. /т.2 а.с.221-222/.

ОСОБА_2 також належить право власності на Ѕ частину земельної ділянки, на якій розташований даний будинок, що підтверджується державним актом виданим 18 січня 2000 року. Згідно з актом земельна ділянка є площею 0,1005 га, її призначення обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Підставою набуття права власності визначено рішення Київської міської ради від 09 вересня 1999 року № 6/508 /т.1 а.с.8,85,101 т.2 а.с.130/.

За рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 вересня 2012 року у цій справі, яке набрало законної сили, поділено земельну ділянку площею 0,1005 га по АДРЕСА_2 згідно технічної документації щодо розподілу земельної ділянки (кадастровий номер :75:142:0032), виготовленої КП «Київський інститут земельних відносин», та виділена ОСОБА_2 у власність ділянка 1 - (1-2-3-4-5-12-11-10-9-1) - площею 535 кв.м. Крім цього, ділянка 3 -(5-6-15-14-13-12-5) - площею 14 кв. м. залишається у спільній частковій власності / /т.2 а.с.221-22/.

Відповідно до розписки від 18 червня 1998 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_6 , яка є його матір`ю, 9500 (дев`ять тисяч п`ятсот) гривень, і зобов`язався виписатись з квартири АДРЕСА_3 та не претендувати на житлову площу в цій квартирі, в якій він приймав участь в порядку приватизації /т.1 а.с.102/. Вказані обставини також наведені ОСОБА_6 у нотаріально посвідченій заяві від 19 лютого 2018 року, копія якої міститься в матеріалах справи. В цій заяві також зазначено, що кошти надавались обом синам для придбання ними у спільну власність житлового будинку по АДРЕСА_1 /т.3 а.с.116/.

ОСОБА_6 також була допитана в якості свідка судом першої інстанції в судовому засіданні 23 жовтня 2020 року та надала свідчення про те, що вона надала своїм синам грошові кошти по 9500 грн, як компенсацію вартості належних їм частини в квартирі по АДРЕСА_4 в розмірі 18000 грн. В подальшому вона надавала кошти на придбання дверей та сантехічного обладнання в будинок. Будинок синами був придбаний в рівних частках по 1/2 частині, на яку вона передала гроші лише своєму сину ОСОБА_2 , а не позивачці, яка з сином не проживала і залишила дитину на вихованні сина. Підтвердила, що частина будинку, що належить відповідачу, після придбання була добудована сином ОСОБА_2 /т. 4 а.с.24-26/.

Згідно зі свідоцтвом про смерть від 14 січня 1994 року, батько відповідача ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 /т.1 а.с.216/.

Матеріали справи містять копію договору дарування укладеного в простій письмовій формі 25 травня 1994 року між громадянкою РФ ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 , за умовами якого останній отримав в дар грошові кошти в рублях в розмірі еквівалентному 5000 (п`ять тисяч) доларів США /т.1 а.с.217/.

Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 20 березня 1995 року квартира АДРЕСА_3 належить на праві власності ОСОБА_6 1/5 частина, ОСОБА_8 - 1/5 частина, ОСОБА_2 - 1/5 частина, ОСОБА_4 - 1/5 частина, ОСОБА_11 - 1/5 частина /т.5 а.с.35/

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю (чинного з 20 червня 1969 року до 27 липня 2010 року ) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі ст.24 Кодексу про шлюб та сім'ю майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші.

Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

В порядку ч.1 ст. 26 Кодексу про шлюб та сім`ю майно, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 1 ст. 244 ЦК УРСР (чинного з 18 липня 1963 року по 01 січня 2004 року) договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений.

Згідно з п.п.2, 3 ч. 1 ст.44 ЦК УРСР повинні укладатись у письмовій формі: угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР; інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми.

В силу ч. 1 ст.45 ЦК УРСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.

В порядку ст.46 ЦК УРСР недодержання простої письмової форми, що вимагається законом (стаття 44 цього Кодексу), позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків, а у випадках, прямо зазначених у законі, тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу (ч. 2 ст.47 ЦК УРСР).

Стаття 57 Сімейного кодексу України (далі СК України) (чинного на час розгляду справи) передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Особистою привальною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбанні майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є особистою приватною власністю.

За правилом ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.ч.1-3 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В силу положень ст.ст. 63, 65 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Згідно зі ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

В порядку визначеному ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч.ч. 2,3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Статтею 87 Земельного Кодексу України (далі ЗК України) визначено, що право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає: а) при добровільному об`єднанні власниками належних їм земельних ділянок; б) при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; в) при прийнятті спадщини на земельну ділянку двома або більше особами; г) за рішенням суду.

В порядку п.п.а) в) ч.2 ст. 89 ЗК України у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: подружжя; співвласників жилого будинку;

Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом (ч.3 цієї статті).

Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом (ч.4 цієї статті).

Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом (ч.5 цієї статті).

В силу ч.1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті.

У разі набуття частки у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва право власності на земельну ділянку (крім земель державної, комунальної власності), на якій розміщено такий об`єкт, одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача у розмірі належної відчужувачу (попередньому власнику) частки у праві спільної власності на такий об`єкт, крім випадку, коли попередньому власнику належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі. Якщо відчужувачу (попередньому власнику) у праві спільної власності на такий об`єкт належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі, право власності переходить у такому самому розмірі. При вчиненні правочину, який передбачає перехід права власності на частку у праві спільної власності на такий об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті (ч.2 цієї статті).

Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію про те, що конструкція норм ст.22 КпШС та ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, вирішуючи спори між подружжям про майно, суду необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Такі правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843 цс 17; у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325 цс 18; у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц,; від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, від 08 лютого 2021 року у справі № 712/11098/18, що свідчить про усталеність судової практики у спірних правовідносинах.

З наведених обставин справи вбачається, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 грудня 1991 року, а з травня 2003 року сторонами визнаються обставини припинення шлюбних відносин.

У цей час, а саме 19 червня 1998 року на ім`я відповідача ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_3 було придбано в рівних частках жилий будинок по АДРЕСА_2 , який має загальну площу 49,0 кв.м. Ціна визначена в договорі - 17571, 00 грн. Вказане право було визначено, як право спільної часткової власності.

Відповідно до технічного паспорту від 30 грудня 1997 року площа будинку становить 75,8 кв.м., жилова площа 49,0 кв.м.м /т.2 а.с.124-129/.

За даними Управління державного архітектурно-будівельного контролю Київської міської державної адміністрації ОСОБА_2 13 червня 2000 року був виданий дозвіл на введення в експлуатацію закінченого будівництвом приватного житлового будинку, що є предметом спору, яким площа будинку збільшилась на 62,3 кв.м. (28,4+29,9+4=62,3), а вартість на 15272 грн. Також за даними технічного паспорту на будинок від 07 квітня 2000 року загальна площа будинку становить 138,8 кв.м. житлова площа 78,9 кв.м. По квартирі АДРЕСА_2 загальна площа становить 52,7 кв.м, житлова площа - 25,2 кв.м. По квартирі 2 загальна площа - 86,1 кв.м., житлова площа - 53,7 кв.м. Тобто після проведеної перебудови, станом на 2000 рік, будинок став площею 111,3 кв. м, а його вартість збільшилась до 32843 грн.

В технічному паспорті на будинок від 19 лютого 2010 року загальна площа будинку становить 154,2 кв.м., житлова площа 90,4 кв.м. По кв. 1 загальна площа становить 68,1 кв.м житлова площа - 36,7 кв.м. По кв. 2 загальна площа - 86,1 кв.м., житлова площа - 53,7 кв.м.

За рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 вересня 2012 року у цій справі, яке набрало законної сили, виділено в користування ОСОБА_2 приміщення, загальною площею 86,1 кв.м.: 2-1 коридор площею 3,4 кв.м.; 2-2 коридор площею 7,3 кв.м.; 2-3 санвузол площею 5,1 кв.м.; 2-4 кухня площею 12,6 кв.м.; 2-5 житлова кімната площею 11,9 кв.м.; 2-6 житлова кімната площею 11,9 кв.м.; 2-7 житлова кімната площею 14,2 кв.м.; 2-8 житлова кімната площею 15,7 кв.м.; веранда площею 4.0 кв.м. /т.2 а.с.221-22/. Однак, визначення порядку користування житловим будинком не змінює частку у праві власності на нього його власників. А отже вказаний порядок не впливає на визначення частки кожного із співвласників.

Частина будинку, що зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2 становить Ѕ частину, вона придбана в період його перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , твердження відповідача про те, що частина будинку придбана за особисті кошти, а саме кошти дані його матір`ю ОСОБА_6 підтверджуються лише показами наданими останньою в якості свідка. Однак, вказана особа перебуває у родинних відносинах з відповідачем, її твердження не є безсторонніми і об`єктивними, а тому не можуть бути покладені в основу рішення суду. Письмових доказів на підтвердження укладення між відповідачем та його матір`ю договору дарування грошових коштів, за вимогами законодавства діючого станом на 1998 рік, який мав укладатись в письмовій формі та підлягав нотаріальному посвідченню, матеріали справи не містять. Також не можуть бути прийняті до уваги суду посилання відповідача на розписку від 18 червня 1998 року, за змістом якої він отримав від ОСОБА_6 гроші і зобов`язався виписатись з квартири АДРЕСА_3 і не претендувати на житлову площу в цій квартирі, в якій він приймав участь в порядку приватизації у 1995 році, так як по суті ці правовідносини фактично відносяться до договору купівлі-продажу частини у нерухомому майні, такий договір, за вимогами законодавства діючого станом на 1998 рік, мав укладатись в письмовій формі та підлягав нотаріальному посвідченню, але матеріали справи не містять даних про укладення між відповідачем та його матір`ю такого договору. Натомість в матеріалах справи наявні дані про право власності ОСОБА_2 на 1/5 частину у вказаній квартирі, яке було набуто у 1995 році /т.5 а.с.35/, інших даних матеріали справи не містять. Отже, виходячи з положень ст.46 ЦК УРСР вказане, позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків. А отже показання ОСОБА_12 не можуть бути прийняті до уваги суду, але суд першої інстанції не врахував вказаних вимог законодавства.

Матеріали справи також містять копію договору дарування укладеного в простій письмовій формі 25 травня 1994 року між громадянкою РФ ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 , за умовами якого останній отримав в дар грошові кошти в рублях в розмірі еквівалентному 5000 (п`ять тисяч) доларів США /т.1 а.с.217/. Вказаний договір, всупереч вимогам ч. 1 ст. 244 ЦК УРСР не посвідчений нотаріально, дата його не свідчить про те, що ці кошти були використані на придбання спірного майна, і ці дані є суперечливими з позицією відповідача щодо використання на придбання спірного майна грошових коштів наданих його матір`ю ОСОБА_12 .

Посилання відповідача на відсутність участі позивача у придбанні спірного майна також не можуть бути прийняті до уваги суду. З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у шлюбі з 1991 року, фактичне припинення спільного проживання визнається сторонами з 2003 року, спірне майно було придбано в 1998 році, кожен із подружжя працював з 1995 року та отримував дохід. До того ж, в силу положень ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю, подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. А відступ від начала рівності часток подружжя допускається лише в окремих випадках, які в ході даного розгляду справи не встановлено.

Таким чином, відповідач, заперечуючи презумпцію спільності майна набутого за час перебування у шлюбі з позивачем, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження обставин придбання спірного майна за рахунок особистих коштів. Отже відповідачем не спростована презумпція спільного майна подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. А отже є помилковим висновки суду першої інстанції про те що зі сторони позивача не надано доказів, які б свідчили про наявність у подружжя спільних грошових заощаджень у розмірі, достатньому для придбання спірного нерухомого майна чи участі позивача особистими коштами у його придбанні, що свідчить про необґрунтованість висновків позивача про доведеність позовних вимог про те, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Враховуючи вищевикладене, спірне майно не може бути віднесено до особистої власності відповідача і належить на справі спільної сумісної власності сторонам у справі в рівних долях, тобто по ј частині.

Разом з тим, вимоги позивача щодо визнання за нею права власності на Ѕ частину житлового будинку підлягають задоволенню частково, так як за рішенням суду визначення конкретних приміщень відбулось для визначення порядку користування і, як вже вказано вище, вказаний порядок не впливає на визначення частки кожного із співвласників.

Виходячи з вимог ч.2 ст.120 ЗК України, у разі набуття частки у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок) право власності на земельну ділянку, на якій розміщено такий об`єкт, одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача у розмірі належної відчужувачу (попередньому власнику) частки у праві спільної власності на такий об`єкт.

Відповідачу ОСОБА_2 , з урахуванням рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 вересня 2012 року у цій справі, яке набрало законної сили, належить право власності на Ѕ частину земельної ділянки, на якій розташований даний будинок. За вказаним рішенням суду поділено земельну ділянку площею 0,1005 га по АДРЕСА_2 згідно технічної документації щодо розподілу земельної ділянки (кадастровий номер 8 000 000 000:75:142:0032), виготовленої КП «Київський інститут земельних відносин», та виділено ОСОБА_2 у власність ділянка 1 - (1-2-3-4-5-12-11-10-9-1) - площею 536 кв.м. Право власності на вказану ділянку було набуто відповідачем на підставі державного акту виданого 18 січня 2000 року, вказаним рішенням суду поділено земельну ділянку та виділено частину у власність ОСОБА_3 .

А отже враховуючи, що право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_2 набуто відповідачем в 2000 році, тобто під час перебування у шлюбі з позивачем, що його частка визначена рішенням суду як ділянка 1 - (1-2-3-4-5-12-11-10-9-1) - площею 536 кв.м, то позивач має право на Ѕ її частину, як частку у спільному майні подружжя.

Крім цього, за рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 вересня 2012 року у цій справі, яке набрало законної сили, ділянка 3 - (5-6-15-14-13-12-5) -площею 14 кв.м. залишена у спільній частковій власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без визначення часток та поділу, так як вказане не вбачалось можливим оскільки це становить прохід. В межах даного розгляду, де розглядаються вимоги заявлені ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, ОСОБА_3 залучений до участі у справі в якості третьої особи, але поділ даної частини земельної ділянки не тільки безпосередньо впливає на його права, й безпосередньо вирішує право власності. А отже вимога позивача визнати спільною частковою власністю сторін у справі та третьої особи ОСОБА_4 в рівних долях частину земельної ділянки площею 0,1005 га (кадастровий номер 8 000 000 000:75:142:0032) по АДРЕСА_1 , а саме ділянку 3-(5-6-15,14-13-12-5) - площею 14 кв.м. не підлягає задоволенню, так як вона заявлена лише до одного із співвласників, тобто позивачем невірно визначений суб`єктний склад учасників цього спору.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

При цьому, ухвалюючи нове рішення колегія суддів виходить із наявних в матеріалах справи доказів, вимог заявлених в судів першої інстанції, принципів рівності часток подружжя, прав сторін при розгляді справи, а також принципів розумності і справедливості.

Оцінюючи доводи сторін у справі, апеляційний суд наголошує, на тому, що відповідно до ст.ст. 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України). При цьому, збирання доказів не є обов`язком суду, це є обов`язком сторін у справі, а повноваження суду стосуються оцінки наданих сторонами доказів. Відповідачем не було надано належних і допустимих доказів на спростування заявлених позовних вимог.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що дійсно має місце тривалий розгляд справи, проте вказане порушення вже неможливо усунути, але це і не може впливати на реалізацію прав позивача, про які нею було заявлено в порядку визначеному законом. Твердження відповідача про те, що в 2012 році сторони дійшли певної домовленості, у зв`язку з чим як первісний, так і його зустрічний позов були залишені без розгляду не можуть бути прийняті до уваги суду, так як сторонами не була укладена мирова чи інша угода, а ухвала суду про залишення первісного позову була скасована апеляційним судом, і справа в цій частині направлена для продовження розгляду, за результатами якого ухвалено оскаржуване наразі судове рішення.

А отже, апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення заявлених позивачем вимог частково.

Виходячи з положень ч.13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст.141 ЦПК України).

Позивачем в ході розгляду не було заявлено про стягнення судових витрат у зв`язку з отриманням правової допомоги, не надані і докази понесення цих витрат, а питання компенсації судового збору вирішується незалежно від заяви сторони.

Оскільки вимоги первісного позову задовольняються частково, то понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору задовольняються пропорційно до розміру заявлених вимог, частка яких становить 75 %.

При звернені до суду з позовом позивачем було сплачено 547 грн /т.1 а.с.2/, при уточненні позовних вимог судовий збір не сплачувався, при зверненні з апеляційною скаргою сплачено 500 грн /т.5 а.с.122/. Тобто стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 785,00 грн. Також з відповідача на користь держави підлягає стягненню недосплачений при зверненні з апеляційною скаргою судовий збір в розмірі 320,5 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 29 вересня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання права власності - задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю в рівних долях ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Ѕ частину житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Визнати спільною власністю в рівних долях ОСОБА_2 та ОСОБА_1 частину земельної ділянки по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 8 000 000 000:75:142:0032, а саме ділянку 1- (1-2-3-4-5-12-11-10-9-1) - площею 536 кв.м. в рівних частках.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 785,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Держави судові витрати в розмірі 320,5 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: А.М. Андрієнко

Н.В.Поліщук

Повний текст постанови складений 21 липня 2022 року.