ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/2060/21 Номер провадження 22-ц/814/1224/22Головуючий у 1-й інстанції Маханьков О.В. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.,

за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 17 березня 2022 року (час ухвалення судового рішення з 08:50:52 год до 08:53:19 год, дата виготовлення повного тексту судового рішення 17 березня 2022 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом, просила:

- усунути перешкоди їй у користуванні 1/3 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_1 передати дублікат ключів від квартири;

- вселити ОСОБА_2 на 1/3 частину квартири.

В обґрунтування позову зазначила, що вона є власником 1/3 частини житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Дане житло належить на праві спільної сумісної власності також ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ..

Іншого житла позивачка не має, спірна квартира є єдиним постійним місцем її проживання.

19 квітня 2021 року відповідач разом з ОСОБА_3 прийшли до квартири та почали виганяти позивачку з квартири, у зв`язку з чим вона вимушена була викликати поліцію та повідомити про незаконні дії ОСОБА_1 . В подальшому відповідачка змінила замки на вхідних дверях квартири, чим обмежила доступ позивачки до житла. Таким чином, відповідач чинить позивачці перешкоди в користуванні житлом та її власністю.

Рішенням Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 17 березня 2022 року позовну заяву ОСОБА_2 задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_2 квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_2 до вказаної квартири та передачі їй ключів від дверей. Вирішено питання судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, постановити нове про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказувала, що суд в порушення норм процесуального права, вийшов за межі позовних вимог та вселив позивачку у всю квартиру, а не в 1/3 частину.

Також вказувала, що під час дослідження матеріалів справи суд першої інстанції дослідив відзив на позов, однак під час ознайомлення з матеріалами справи її адвокатом була встановлена відсутність даного відзиву в самих матеріалах справи.

Зазначала, що рішенням Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 22 січня 1998 року визнано право власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 зі сплатою ОСОБА_2 грошової компенсації за її частину квартири. Дане рішення не оскаржувалось та є чинним. У даному рішенні зазначено, що ОСОБА_2 погодилась з позовом.

Також зазначала, що у своєму рішенні суд першої інстанції неправильно виклав покази свідка ОСОБА_5 , яка не свідчила про те, що відповідач разом з матір`ю виганяли позивача з квартири.

Стверджувала, що у спірній квартирі з 10.04.2021 року ніхто не проживає і вона не придатна до житла, оскільки після виїзду позивача там не залишилось навіть газової плити, унітазу, кранів. Є оманливим твердження ОСОБА_2 про те, що вона сплачувала комунальні послуги за утримання спірної квартири, оскільки рішенням Крюківського районного суду м.Кременчука від 04.03.2019 року справі № 537/1910/18 їй було відмовлено у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про 1/3 частині від сплачених нею коштів на опалення та утримання будинку.

У відзиві ОСОБА_2 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, посилаючись на необґрунтованість її доводів та стверджуючи, що суд об`єктивно встановив фактичні обставини і ухвалив законне рішення.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційних скарг та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 02.07.1993 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства адміністрації Кременчуцької міської Ради народних депутатів, квартира за адресою: АДРЕСА_1 , на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_3 та членам сім`ї: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 (а.с.7).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 , власником цього майна є ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 04.10.1998 року (а.с.8-12).

В судовому засіданні в суду першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що рішенням Крюківського районного суду м.Кременчука від 22.01.1998 року за ОСОБА_3 визнано право особистої власності на квартиру АДРЕСА_2 (а.с.139).

З копії паспорту громадянина України вбачається, що ОСОБА_2 з 06.11.2009 року зареєстрована, як проживаюча за адресою: квартира АДРЕСА_2 (а.с.4-5).

Згідно довідки Кременчуцької міжрайонної медико-соціальної експертної комісії № 1 загального профілю південного госпітального округу серія АВ № 0074795 ОСОБА_2 є інвалідом ІІ групи з 04.11.2019 р. безтерміново (а.с.6).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності обставин, на які посилалася позивач у підтвердження своїх вимог.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується такими міркуваннями.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 150 Житлового кодексу УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Статтею 317 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначені у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Наявними у справі належними і допустимими доказами підтверджено, що з листопада 2009 року позивач на законних підставах за згодою власника (відповідача) мала зареєстроване місце проживання і фактично проживала у спірній квартирі, отже вона може бути позбавлена права користуватися цим житлом лише з підстав, передбачених законом.

Суд першої інстанції, визнаючи доведеним факт існування перешкод для позивача у користуванні квартирою, правомірно врахував показання свідків ОСОБА_6 і ОСОБА_5 .

Що стосується показань свідка ОСОБА_5 , то суд першої інстанції правомірно врахував їх у сукупності з іншими доказами і встановленими обставинами цей свідок дійсно безпосередньо не бачила як мати та сестра позивачки виганяли її з квартири, проте вона бачила наслідки, охороняла її речі, підтвердила факт існування суперечки між позивачкою та її і сестрою щодо проживання у спірній квартирі. Опосередковано показання обох свідків підтверджуються і доводами апеляційної скарги у частині відносин, що склалися між позивачкою і відповідачкою.

Та обставина, що наразі квартира непридатна для проживання, що визнають обидві сторони і підтверджено повідомленням експерта (а.с.66), не має правового значення, зважаючи на предмет позову.

У позові заявлена вимога про вселення на 1/3 квартири з посиланням на те, що позивачка є співвласником цієї квартири. Разом з тим, під час розгляду справи встановлено, що позивач не має права власності у спірній квартирі, проте вселилася до неї і проживала на законних підставах, отже за доведеності факта наявності у неї перешкод у користуванні квартирою, які чиняться відповідачем, суд правомірно ухвалив рішення про вселення у квартиру.

Інші доводи апеляційної скарги, зважаючи на предмет позову, не мають істотного значення для правильного вирішення цього спору.

Підсумовуючи, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції виконав вимоги ст.89, ст.264, ст.265 ЦПК України, дав належну оцінку встановленим фактам, які підтверджені відповідними доказами, зробив правильні по суті висновки по заявленим вимогам і у рішенні навів мотивовані оцінки аргументів сторін, а також мотиви прийняття і відхилення наданих у справу доказів.

Європейський суд з прав людини вказав що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року), а тому оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Зважаючи на наведене, висновки суду першої інстанції ґрунтуються на законі, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 17 березня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 01 серпня 2022 року.

Головуючий суддя О. А.Лобов

Судді А.І.Дорош

В.М.Триголов