Провадження № 2/755/1292/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"21" грудня 2022 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді - Катющенко В.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за розпискою у розмірі 98 891 грн 77 коп. та судовий збір 998 грн 92 коп.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 14.09.2018 між ним та відповідачем укладено договір про передачу товару на реалізацію, відповідно до умов якого (п.1) фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (за умовами договору - комісіонер) зобов`язався за дорученням комінента (позивача) здійснювати від свого імені угоди з продажу переданого на реалізацію товару. Конкретна кількість, якість та мінімальна ціна продажу товару наведена у додатку № 1 до договору. На виконання умов вказаного Договору комісіонер прийняв у комітента товар, призначений для комісії, загальною вартістю 164 900 грн. Протягом дії договору ФОП ОСОБА_2 передав позивачу грошові кошти за продаж товару у загальній сумі 4 000 грн: за жовтень 2018 - 2 650 грн, за листопад 2018 - 1 350 грн, що підтверджується розпискою позивача у додатку № 1 до Договору. Позивач вказує, що інших розрахунків на виконання умов Договору сторони не проводили. Пунктом 9 Договору передбачено, що комісіонер зобов`язався виконати доручення комітента протягом 12 місяців з моменту підписання Договору. Нереалізований товар належної якості після закінчення дії Договору підлягає поверненню комітнету згідно з переліком, наведеним у додатку № 1 до Договору. Після закінчення дії Договору, 04.02.2021 ФОП ОСОБА_2 за накладною повернув позивачу товар на загальну суму 91 450 грн. Того ж дня розпискою ФОП ОСОБА_2 підтвердив факт нестачі товару за Договором, взявши на себе зобов`язання компенсувати його вартість у розмірі 68 900 грн, а саме: у строк до 07.02.2021 сплатити 11 484 грн; у строк до 07.03.2021 сплатити 11 484 грн; у строк до 07.04.2021 сплатити 11 484 грн; у строк до 07.05.2021 сплатити 11 484 грн; у строк до 07.06.2021 сплатити 11 484 грн; у строк до 07.07.2021 сплатити 11 484 грн. У разі прострочення взятих на себе зобов`язань за розпискою, ФОП ОСОБА_2 зобов`язався сплатити на користь ОСОБА_1 пеню у розмірі 2% від суми несвоєчасно виконаного зобов`язання за кожен день прострочення, а також штрафну санкцію 15 000 грн. На виконання умов розписки ФОП ОСОБА_2 перерахував на рахунок позивача кошти у загальній сумі 27 923 грн 63 коп.: 07.02.2021 - 11 356,79 грн; 07.03.2021 - 11 541, 71 грн; 07.05.2021 - 3 015,08 грн; 22.07.2021 - 2 010,05 грн. У зв`язку з наведеним сума боргу станом на 31.10.2021 складає 98 891 грн 77 коп., з яких: тіло боргу - 46 063 грн 21 коп.; пеня за період з 08.02.2021 по 07.07.2021 - 36 463 грн 51 коп.; штрафна санкція - 15 000 грн; 3% річних за період з 08.07.2021 по 31.10.2021 - 439,18 грн та інфляційні збитки за період з 08.07.2021 по 31.10.2021- 925 грн 87 коп., що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Також зазначає, що витрати на професійну правничу допомогу складають 12 000 грн.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03.12.2021 відкрито провадження у цій цивільній справі за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін, яким роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки.

Копію вказаної ухвали з копією позовної заяви з додатками відповідачем отримано 17.12.2021.

06.01.2022 від адвоката відповідача ФОП ОСОБА_2 - ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що дійсно між сторонами 14.09.2018 укладено договір про передачу товару на реалізацію. У зв`язку із закриттям магазину в ТЦ «Макрос», відповідач був вимушений здійснити перевезення усіх речей до іншого магазину, а тому не встиг розібрати усі речі та повернути позивачу. Стверджує, що відповідач повернув товар на суму 91 450 грн та необдумано склав розписку від 04.02.2021 про повернення решти товару у грошовому еквіваленті та суму 68 900 грн. В подальшому, упорядкувавши усі речі, відповідач намагався контактувати з позивачем, проте останній на зв`язок не виходив. Зауважує про незгоду відповідача із розрахунком заборгованості, оскільки відповідач здійснював платежі відповідно до умов договору, а розписка фактично не являється такою у розумінні чинних норм законодавства України, оскільки здійснена не підставі фактичної передачу коштів, а як правочин на виконання раніше укладеного Договору. Оскільки відповідачем за період з 07.02.2021 по 22.07.2021 сплачено 27 923 грн 63 коп., то сума заборгованості складає 40 976 грн 37 коп. (68900-27923,63), а не 46 063 грн 21 коп. як заявлено позивачем. Щодо розміру пені - 2% від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання, вказує, що розрахунок здійснений позивачем невірно, оскільки за основу розрахунку взято неправильну суму заборгованості, розрахунок пені перевищує подвійну облікову ставку НБУ і оскільки розписка фактично приховує собою виконання Договору, яким не передбачено штрафних санкцій у вигляді пені. Щодо штрафної санкції у розмірі 15 000 грн зазначає, що умовами Договору не передбачено такого виду відповідальності за невиконання зобов`язання, а випливає з розписки, якою позивач намагається внести зміни до укладеного Договору у непередбачений законодавством спосіб. Також вважає, що з огляду на положення ч. 3 ст. 551 ЦК України вважає, що у випадку ухвалення рішення на користь позивача розмір штрафу необхідно зменшити до мінімально можливого. Також зазначає про необхідність розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, виходячи із розміру заборгованості 40 976 грн 37 коп., а не 46 063 грн 21 коп. Крім того, наголошує, що між сторонами відсутні правовідносини за договором позики, оскільки складена відповідачем розписка за своєю природою такою не являється, а тому відсутні правові підстави про стягнення коштів саме за розпискою. Також не погоджується із сумою витрат на професійну правничу допомогу, яка складає 30% від суми заборгованості, що вважає необґрунтовано завищеною вартістю відповідно до суми стягнення та складності справи.

14.01.2022 до суду від представника позивача - адвоката Щавінського К.С. надійшла відповідь на відзив, у якій вказує, що правовідносини, які виникли між сторонами виникли на підставі укладеного 14.09.2018 договору про передачу товару на реалізацію, а надана позивачем розписка від 04.02.2021 не є позикою у розумінні 1046 ЦК України. Розпискою від 04.02.2021 ФОП ОСОБА_2 підтвердив нестачу товару за Договором, при цьому взяв на себе зобов`язання компенсувати його вартість у сумі 68 900 грн у строк, визначений у графіку, а у разі прострочення взятих на себе зобов`язань сплатити пеню і штрафну санкцію, що є видом забезпечення виконання зобов`язання, з чим відповідач погодився. Крім того, розмір штрафних санкцій не перевищує розмір збитків, а тому відсутні підстави для застосування положень ч. 3 ст. 551 ЦК України. Також вказує, що відповідач в період з 22.07.2021 по теперішній час відповідач не вніс жодного платежу в рахунок погашення боргу, не надав доказів неможливості виконання зобов`язань у встановлений строк, не навів обставин невиконання зобов`язань, які виникли поза його волею, не звертався із пропозицією щодо реструктуризації боргу і зменшення суми штрафних санкцій.

14.01.2022 до суду від представника позивача - адвоката Щавінського К.С. також надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, у якій просить суд: прийняти до розгляду заяву про зменшення позовних вимог, виклавши їх в наступній редакції: стягнути з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в сумі 57 837,60 грн, з них: - компенсація вартості нестачі товару в сумі 41 633,96 грн; - штрафна санкція в розмірі 15 000,00 грн; - 3% річних за період з 08.07.2021 по 31.10.2021 в розмірі 402,05 грн; - інфляційні збитки за період з 08.07.2021 по 31.10.2021 в розмірі 837,59 грн, в обґрунтування чого наводить відповідні розрахунки. Враховуючи зменшення розміру позовних вимог з 98 891,77 грн до 57 837,60 грн, у відповідності до ст. 7 ч. 1 п. 1 Закону України «Про судовий збір», постановити ухвалу суду про повернення різниці сплаченого судового збору.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21.01.2022 прийнято в межах розгляду даної цивільної справи заяву про зменшення розміру позовних вимог від 03.01.2022 (Вх. № 2197 від 14.01.2022). Повернуто ОСОБА_1 різницю судового збору у розмірі 80 (вісімдесят) грн 92 коп.

У відзиві на заяву про зменшення розміру позовних вимог від 08.02.2022 адвокат відповідача ФОП ОСОБА_2 - ОСОБА_3 викладає обґрунтування, аналогічні за змістом відзиву на позовну заяву від 06.01.2022.

Інших заяв по суті справи не надходило.

Згідно вимог ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Таким чином, суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

За змістом ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Судом встановлено, що 14.09.2018 між сторонами укладено договір про передачу товару на реалізацію, відповідно до умов якого (п.1) ФОП ОСОБА_2 (комісіонер) зобов`язався за дорученням комінента (позивача) здійснювати від свого імені угоди з продажу переданого на реалізацію товару. Конкретна кількість, якість та мінімальна ціна продажу товару наведена у додатку № 1 до договору.

Відповідно до приписів ст. 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

На виконання умов вказаного Договору комісіонер прийняв у комітента товар, призначений для комісії, загальною вартістю 164 900 грн.

Пунктом 9 Договору передбачено, що комісіонер зобов`язався виконати доручення комітента протягом 12 місяців з моменту підписання Договору. Нереалізований товар належної якості після закінчення дії Договору підлягає поверненню комітенту згідно з переліком, наведеним у додатку № 1 до Договору.

Як вбачається з відзиву на позовну заяву у зв`язку із закриттям магазину в ТЦ «Макрос», відповідач був вимушений здійснити перевезення усіх речей до іншого магазину, а тому не встиг розібрати усі речі та повернути позивачу.

Сторонами не заперечується, що протягом дії договору ФОП ОСОБА_2 передав позивачу грошові кошти за продаж товару у загальній сумі 4 000 грн: за жовтень 2018 - 2 650 грн, за листопад 2018 - 1 350 грн, а після закінчення його дії (строк не продовжувався за відсутності згоди сторін) відповідач 04.02.2021 згідно з накладними повернув позивачу товар на загальну суму 91 450 грн.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач 04.02.2021 надав розписку про те, що він виявив нестачу товару на суму 68 900 грн у зв`язку з чим зобов`язався повністю компенсувати його вартість у строк до 07.02.2021, сплативши 11 484 грн; до 07.03.2021 - 11 484 грн; до 07.04.2021 - 11 484 грн; до 07.05.2021 - 11 484 грн; до 07.06.2021 - 11 484 грн; до 07.07.2021 - 11 484 грн.

На виконання умов розписки відповідачем сплачено 27 923 грн 63 коп., що не заперечується сторонами.

Умовами розписки також передбачено, що у разі прострочення взятих на себе зобов`язань за розпискою, ФОП ОСОБА_2 зобов`язався сплатити на користь ОСОБА_1 пеню у розмірі 2% від суми несвоєчасно виконаного зобов`язання за кожен день прострочення, а також штрафну санкцію 15 000 грн.

Відповідно до частин першої, другої ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за розпискою від 04.02.2021 у розмірі 57 837,60 грн, з яких: - компенсація вартості нестачі товару в сумі 41 633,96 грн; - штрафна санкція в розмірі 15 000,00 грн; - 3% річних за період з 08.07.2021 по 31.10.2021 в розмірі 402,05 грн; - інфляційні збитки за період з 08.07.2021 по 31.10.2021 в розмірі 837,59 грн.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику, позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд - установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та Верховний Суд у постанові від 26 квітня 2022 року у справі № 753/1349/20 (провадження № 61-14052св21).

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. У будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 501/1243/20 (провадження № 61-14794 св 21) та від 30 серпня 2022 року у справі № 361/8807/18 (провадження № 61-2332св22).

Оскільки відповідач, виявивши нестачу товару на суму 68 900 грн зобов`язався повністю компенсувати його вартість, суд вважає, що надана ним розписка, за якою гроші в борг не передавались, засвідчує розмір нестачі товару, а тому відсутні підстави для стягнення боргу за розпискою та пені у розмірі 2% від суми несвоєчасно виконаного зобов`язання за кожен день прострочення. У зв`язку з цим вимога про стягнення штрафної санкції у розмірі 15 000 грн також не підлягає задоволенню, оскільки умовами Договору не передбачено такого виду відповідальності за невиконання зобов`язання, а випливає з розписки, яка не свідчить про наявність між сторонами правовідносин за договором позики з огляду на положення ст. 640 ЦК України.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18) зроблено правовий висновок про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18)).

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Диспозитивність цивільного судочинства полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Укладений між сторонами Договір, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків, та за своєю правовою природою є договором комісії.

За умовами укладеного між сторонами 14.09.2018 договору про передачу товару на реалізацію, вартість пошкодженого або втраченого з вини комісіонера товару відшкодовується комісіонером комітенту у розмірі ціни товару, встановленої комітентом у дводенний строк з моменту виявлення втрати.

За змістом положень статей 626, 627, 628 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом статей 524 та 533 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті).

04.02.2021 відповідач, надавши розписку, визнав нестачу товару на суму 68 900 грн, а отже і порушення п. 8 Договору, у зв`язку з чим зобов`язався повністю компенсувати його вартість, на виконання чого сплатив 27 923 грн 63 коп.

Оскільки різниця між вартістю товару, факт нестачі якого виявлено, у сумі 68 900 грн і сплаченою відповідачем сумою складає 40 976 грн 37 коп., то така підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Щодо застосування до спірних правовідносин положення ст.625 ЦК України, суд зазначає наступне.

Стаття 625 ЦК розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК, в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на не виконання відповідачем обов`язку щодо сплати решти коштів за нестачу товару у розмірі 40 976 грн 37 коп., суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних від простроченої суми у розмірі 390 грн 68 коп. (Період розрахунку: з 08.07.2021 по 31.10.2021 - 116 днів [Проценти] = 40 976,37 грн. (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 116 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 390,68 грн.

Розрахунок інфляційних втрат за вказаний період у період з 08.07.2021 по 31.10.2021 індексація на суму 40 976,37 грн. [Сукупний індекс інфляції] = 100,10% ? 99,80% ? 101,20% ? 100,90% = 102,008% (за період Липень 2021 - Жовтень 2021)

[Інфляційні нарахування] = 40 976,37 грн. (сума боргу) ? 102,008% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 40 976,37 грн. (сума боргу) = 823,00 грн.

Отже, сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми становить 42 190 грн 05 коп.

Суд відхиляє викладені у відзиві доводи відповідача про те, що він намагався повернути речі позивачу, проте він відмовлявся від цього, оскільки, посилаючись на вказані обставини, відповідач всупереч положенням ч.3 ст.12 ЦПК ст.81 ЦПК України, які покладають на сторону обов`язок довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надав належних, допустимих та достатніх доказів, у розумінні ст.77-80 ЦПК України, які б підтверджували неможливість виконання ним обов`язку по передачі речей внаслідок дій позивача.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать, витрати пов`язані із залученням спеціалістів, проведенням експертиз, вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Так, позивач просить суд стягнути з відповідачів понесені ним витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 грн. Крім того, позивачем заявлено вимогу про відшкодування витрат на правничу допомогу в сумі 12 000 грн.

Згідно зі ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справ, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача.

Відповідно до ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Приписами ч.4 ст.137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вказаних вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 по справі №826/1216/16 визначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 №23рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Встановлена на законодавчому рівні можливість сторін отримати відшкодування понесених витрат на правничу допомогу сприяє нормальному розвитку галузі, дозволяє учасникам судових процесів залучати для захисту своїх прав кваліфікованих адвокатів, даючи при цьому таким особам законне право сподіватись на повне або часткове відшкодування понесених витрат у разі доведення власної правової позиції.

В матеріалах справи міститься укладений між ОСОБА_1 та АБ «Констинтина Щавінського» договір про надання правничої допомоги від 19.11.2021, за умовами якого (п.4.1.) розмір гонорару, який клієнт сплачує бюро за надану в межах цього договору правову допомогу є фіксованим а становить у суді І інстанції - 12 000 грн.

Пунктом 4.3. договору передбачено, що клієнт оплачує бюро послуги з надання правової допомоги протягом 90 днів з моменту набрання рішенням суду законної сили.

За змістом статей 632, 903 ЦК України ціна договору (плата за договором) - форма грошового визначення вартості наданих послуг. Оплата виконавцю послуги здійснюється за виконання ним договірного обов`язку з її надання.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі East/West Alliance Limited проти України від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі Іатрідіс проти Греції (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з гонораром успіху . ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) також зауважила, що за наявності угод, які передбачають гонорар успіху, ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі Пакдемірлі проти Туреччини (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала гонорар успіху у сумі 6 672,9,00 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000,00 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72) (пункт 5.43 постанови).

З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату гонорару успіху у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Визначений пунктом 4.1. договору розмір гонорару адвокату за своїм змістом і правовою природою не є ціною договору (платою за надані послуги) у розумінні статей 632, 903 ЦК України та статті 30 Закону, а є платою за сам результат (гонорар успіху), досягнення якого відповідно до умов договору не ставиться в залежність від фактично наданих послуг.

Інтереси позивача, як сторони договору (клієнт), безумовно не обмежуються отриманням власне послуг адвоката, а спрямовані на досягнення певного результату - набрання рішенням у даній справі законної сили, проте, досягнення такого результату виходить за межі предмета договору, яким є лише надання юридичних послуг.

Рішення суду у цивільній справі є результатом вирішення спору, що виник між учасниками договірних правовідносин, актом органу судової влади, що приймається, складається і підписується виключно суддями відповідно до чітко визначених процедур судочинства іменем України на засадах верховенства права.

Судове рішення не належить до об`єктів цивільних прав (частина перша статті 177 ЦК України), а його ухвалення у конкретній справі не є результатом наданих адвокатами сторін послуг, а тому не може бути предметом договору (частина перша статті 638 цього Кодексу).

За змістом положень частини другої статті 6, пункту 14 частини першої статті 92, частини першої статті 124 Конституції України органи судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України, судочинство визначається виключно законами України, правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Зазначені норми виключають, як таку, можливість належності діяльності органів судової влади до сфери приватноправового регулювання, а відтак - і до предмета цивільно-правових договорів.

Відповідно до положень статей 6, 627 ЦК України у їх системному зв`язку сторони є вільними у визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності і справедливості і можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносин на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це ( заборонено законом ), або якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту чи суті відносин між сторонами.

Отже, свобода договору не є абсолютною, вона обмежується законом і суттю договірних правовідносин, якою за договором про надання юридичних послуг у формі представництва у суді є забезпечення балансу приватних і публічних інтересів - права особи на кваліфіковану юридичну допомогу при розгляді її справи у суді (приватний інтерес) і незалежність та безсторонність судової влади при розгляді цивільних справ (публічний інтерес). Реалізуючи принцип свободи договору, сторони не вправі змінювати імперативну вимогу закону щодо предмета договору про надання юридичних послуг шляхом визначення в безпосередній чи завуальованій формі результат розгляду справи судом як складову предмета договору про надання юридичних послуг.

Проте таке обмеження жодним чином не звужує зміст та обсяг права сторін договору у цій справі самостійно визначати прийнятні для них умови оплати послуг за договором, загальну вартість послуг тощо.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

Разом з тим, у постанові Верховного Суду від 23 листопада 2020 року (справа № 638/7748/18) зазначено, що інформація, яка міститься в акті приймання правничої допомоги, зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатись тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Суд, оцінюючи обґрунтованість вимог позивача, відзиву відповідача щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ критерії, вважає, що заявлена позивачем сума є необґрунтованою. При цьому суд погоджується з доводами відповідача про необґрунтованість та неспівмірність заявленої до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу зі складністю справи, а тому вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката в суді першої інстанції, який підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача, з огляду на заперечення останнього, підлягає зменшенню та відшкодуванню у сумі 4 000 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 11, 509, 526, 533, 598, 599, 625-628. 1011 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 7, 10, 12, 13, 18, 76, 81, 141, 258, 263-265, 355 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до фізичної-особи підприємця ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму борг з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми - 42 190,05 грн, судовий збір - 908 грн та витрати на правничу допомогу 4 000 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя: