Номер провадження: 22-ц/813/8471/22
Справа № 512/597/17
Головуючий у першій інстанції Бростовська Н. О.
Доповідач Пузанова Л. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач) Пузанової Л.В.,

суддів: Кутурланової О.В.,

Чорної Т.Г.,

секретар Зєйналова А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Савранського районного суду Одеської області від 04 березня 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

встановив:

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначили, що 10 вересня 2015 року в смт. Саврань Одеської області на вул. Зої Космодем`янської сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої відбулося зіткнення двох транспортних засобів: легкового автомобіля марки Citroen C3 Picasso, державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_2 та яким керував на відповідній правовій підставі ОСОБА_3 , та вантажного автомобіля марки ГАЗ-5202, державний номер НОМЕР_2 , під керуванням відповідача.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2017 року ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, та провадження у справі про адміністративне правопорушення було закрито у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків притягнення до адміністративної відповідальності (пункт 7 статті 247 КУпАП).

Посилаючись на те, що в результаті ДТП був пошкоджений належний ОСОБА_2 автомобіль, а ОСОБА_3 отримав легкі тілесні ушкодження та що їм обом завдана моральна шкода, яка полягає у порушенні прав власності ОСОБА_2 на транспортний засіб, позбавлення його можливості використовувати автомобіль за призначенням та хвилювань щодо відновлення попереднього стану автомобіля, в той час як відповідач не вживав жодних заходів для відшкодування збитків; ОСОБА_3 у зв`язку з ушкодженням здоров`я зазнав фізичного болю та душевних страждань, позивачі просили суд стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 вартість відновлювального ремонту автомобіля в сумі 94 123 грн та 10 000грн в рахунок відшкодування моральної шкоди і на користь ОСОБА_3 - 5 000 грн морального відшкодування.

Рішенням Савранського районного суду Одеської області від 04 березня 2022 року постановлено стягнути з ОСОБА_1 : на користь ОСОБА_4 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, 94 123грн, в рахунок відшкодування моральної шкоди- 5 000грн та судовий збір у розмірі 1 041грн 24 коп.; на користь ОСОБА_3 - в рахунок відшкодування моральної шкоди 5 000грн та судовий збір в сумі 640грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та залишити позов без розгляду.

В обґрунтування доводів скарги зазначив, що висновки суду першої інстанції по суті спору не відповідають обставинам справи та нормам матеріального права, зокрема щодо меж відповідальності особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність. Вважає, що суд необґрунтовано не зважив на його доводи з приводу укладення 05.08.2015 року власником транспортного засобу- учасника ДТП полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів із ПрАТ Страхова компанія Уніка, вимоги до якої позивачами не заявлені. Не враховано судом першої інстанції, на його думку, і те, що вартість відновлювального ремонту належного ОСОБА_2 автомобіля визначено з порушенням вимог Закону України Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні та затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003 року №142/5/1092, Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів.

Порушення норм процесуального права скаржник вбачає в тому, що суд розглянув справу у відсутність позивача ОСОБА_2 , який неодноразово (тричі підряд) не з`являвся в судові засідання, причини неявки суду не повідомляв та заяви про розгляд справи за його відсутності не подавав, в той час, як його представник- адвокат Остапишена Л.С. звернулася до суду із заявою про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю прибути в судове засідання через відсутність пального, однак задоволеною ця заява не була.

Письмовий відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив. 18 листопада 2022 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надіслали на адресу апеляційного суду заяву, в якій просили розглянути справу у їх відсутність. Позовні вимоги підтримали, а висновки суду першої інстанції вважають правильними та таким, що ґрунтуються на наданих ними у підтвердження позовних вимог доказах.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання двічі не з`явився, про причини неявки не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав. Він та його представник в суді першої інстанції - адвокат ОстапишенаЛ.С. повідомлені про дату, час та місце розгляду справи шляхом доставлення судової повістки на електронну адресу адвоката (пункт 2 частини восьмої статті 128, частина п`ята статті 130 ЦПК України), (а. с. 197, 198).

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, зважаючи на положення частини першої статті 369 ЦПК України, ця справа за ціною позову, підлягає розгляду апеляційним судом без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд зробив висновок про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Рішення суду мотивовано тим, що винним у завданій позивачам джерелом підвищеної небезпеки шкоді визнано відповідача, тому він зобов`язаний на підставі статей 23, 1166, 1187, 1192 ЦК України відшкодувати цю шкоду у заявленому ними розмірі, враховуючи, що ПАТ Страхова компанія Уніка, із якою відповідач уклав договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, відмовила позивачеві ОСОБА_2 у виплаті страхового відшкодування з підстав неподання ним заяви про виплату страхового відшкодування впродовж одного року.

В процесі розгляду справи суд встановив, що 10.09.2015року біля 16години ОСОБА_3 , керуючи автомобілем марки «Citroen C3 Pikasso», державний номер НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_2 , рухаючись по вул. Генерала Карначова в смт. Саврань Одеської області, не надав перевагу в русі автомобілю марки «ГАЗ-5202», державний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , який рухався всупереч вимогам Правил дорожнього руху, а саме: не виконав вимоги знаку 3.3. цих Правил, внаслідок чого сталося зіткнення транспортних засобів. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження, з якими був доставлений до Савранської ЦРЛ, але проходити судово-медичну експертизу відмовився, що унеможливило кваліфікувати дану подію як кримінальне правопорушення. Постановою начальника СВ Савранського ВП Балтського ВП ГУНП в Одеській області від 11.11.2015 року кримінальне провадження було закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, а копії постанови направлено до органів Національної поліції для вирішення питання про притягнення учасників дорожньо-транспортної пригоди до адміністративної відповідальності.

Постановою Балтського районного суду Одеської області від 14.11.2016року провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею124 КУпАП, було закрито на підставі пункту 7 статті 247 КУпАП у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків , передбачених статтею 38 цього Кодексу (а. с.18).

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 23.02.2017року за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_3 постанову судді Балтського районного суду Одеської області від 14 листопада 2016 року скасовано і прийнято нову постанову, якою ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею124 КУпАП, а провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за статтею 124 КУпАП закрито на підставі пункту 7 статті 247 КУпАП (а. с.19-20).

Зі змісту вказаної постанови вбачається, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про винуватість відповідача у вчиненні адміністративного правопорушення, що спричинило пошкодження транспортного засобу, який належить позивачу.

Відповідно до частин четвертої та шостої статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже, та обставина, що порушення правил дорожнього руху, що спричинило 10.09.2015 року зіткнення транспортних засобів та пошкодження належного позивачеві ОСОБА_2 автомобіля, допущено відповідачем ОСОБА_1 , встановлена постановою апеляційного суду у справі про адміністративне правопорушення і доказуванню за приписами статті 82 ЦПК України при розгляді цієї цивільної справи не підлягає.

Цивільно-правова відповідальність відповідача як володільця транспортного засобу- вантажного автомобіля марки ГАЗ-5202, державний номер НОМЕР_2 , була застрахована шляхом укладення 05.08.2015 року із ПрАТ СК Уніка полісу №АЕ/4609239 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, за умовами якого страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором (полісом).

Наведеною угодою визначена страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю- 100 000грн, а за шкоду, заподіяну майну- 50 000грн. Розмір франшизи дорівнює нулю ( а. с. 118).

В червні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до ПрАТ Страхова компанія Уніка із письмовою заявою про виплату страхового відшкодування, однак 23.08.2017 року йому надіслана відповідь про те, що у страховика відсутні правові підстави для виплати страхового відшкодування, оскільки дорожньо-транспортна пригода сталася 10.09.2015 року, а його письмова заява надійшла лише 07.06.2017 року, тобто із порушенням встановленого законом строку, що відповідно до пункту 37.1.4 статті 37 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування(а. с.84).

Вартість відновлювального ремонту належного ОСОБА_2 автомобіля визначений звітом незалежної оцінки, складеним суб`єктом оціночної діяльності- ТОВ Бюро технічної інвентаризації (оцінювач ОСОБА_5 ) на замовлення ОСОБА_2 22 грудня 2016 року та становить 94 123грн (а. с.21-83).

Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом указаної норми, за загальним правилом, шкода підлягає відшкодуванню, по-перше, в повному обсязі, по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала.

Проте, крім загального правила, є спеціальні, передбачені законом правила. Одним із таких спеціальних правил є норми про страхування особою цивільно-правової відповідальності.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, яким визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП відшкодування заподіяної шкоди.

Згідно зі статтею 3 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до статті 5 указаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону).

Згідно із частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Питання відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, врегульовано статтею 1188 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме:

1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою;

2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується;

3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладення обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Аналогічні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 та в інших постановах Верховного Суду і відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України мають враховуватися судами при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Водночас, як зазначалося вище, у Законі України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто цей Закон спрямований насамперед на захист прав осіб, потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоди не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 цього Закону).

Отже, положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована відповідальність винної особи. А тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика.

При цьому суду належить керуватися загальними засадами цивільного законодавства, зокрема визначеною пунктом 6 статті 3 ЦК України засадою добросовісності, яка передбачає певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

За змістом статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором та/або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно, у разі вчинення дій, які не врегульовані нормами цивільного законодавства, перед судом може постати завдання оцінки таких дій.

З формулювання статті 11 ЦК України можна зробити висновок, що такі дії повинні відповідати загальним засадам цивільного законодавства України, які закріплені в статті 3 цього Кодексу.

Отже, принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань.

Введення в цивільне законодавство принципу добросовісності як одного з найбільш загальних і важливих принципів цивільного права є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності слід підходити до оцінки поведінки суб`єкта права як добросовісного або недобросовісного.

Положення статей 33, 37 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів передбачає дії учасників ДТП та страховика у випадку настання ДТП. При цьому положення цих норм Закону виходять з того, що сторони правовідносин діють добросовісно, а невиконання обов`язків, передбачених цими нормами, має наслідком відмову в захисті права на відшкодування (підпункти 37.1.1, 37.1.2, 37.1.3, 37.1.4 пункту 37.1статті 37 Закону).

Так, відповідно до пункту 37.1.4 статті 37 наведеного Закону, підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування, є неподання потерпілим заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди;

Тим самим закон, з огляду на принцип добросовісності визначає, що якщо потерпілий недобросовісно реалізовує право на отримання відшкодування завданої йому під час експлуатації наземного транспортного засобу шкоди, не виконує покладені на нього Законом України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобівобов`язки, він має нести тягар негативних наслідків власної поведінки.

Аналізуючи зазначені норми законодавства, слід дійти висновку, що законодавство у страхових правовідносинах передбачає здійснення прав та обов`язків з дотриманням принципу добросовісності всіма учасниками цих правовідносин, і недотримання цього принципу може мати наслідком відмову в захисті порушеного права, зокрема права на відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці особи, взагалі та звільняє страховика від обов`язку відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці винної особи та потерпілого.

Зазначені висновки щодо застосування, зокрема статті 37 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.02.2022 року у справі №201/16373/16 та мають враховуватися судами при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України.

Крім того, при вирішенні цієї справи врахуванню підлягає висновок Верховного Суду, викладений у постанові Великої Палати від 14.12.2021 року у справі №147/66/17, про те, що в разі якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії), винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі в судовому порядку.

При вирішенні цієї справи суд першої інстанції наведені вище норми матеріального права та висновки Верховного Суду щодо застосування цих норм не врахував, ПрАТ Страхова компанія Уніка як страховика за укладеним із відповідачем договором обов`язкового страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів до участі в справі не залучив, причини, із яких позивачем ОСОБА_2 пропущено встановлений законом річний строк звернення до страховика за відшкодуванням шкоди не з`ясував; чи звертався з аналогічними вимогами до страховика позивач ОСОБА_3 не встановив та не обґрунтовано, без врахування такої засади цивільного законодавства як добросовісність, тягар негативних наслідків поведінки позивачів поклав на відповідача, стягнувши з нього завдану позивачем матеріальну та моральну шкоду без врахування положень статті 1194 ЦК України щодо меж відповідальності особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність.

Наведені порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права в частині обсягу відповідальності особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, призвели до неправильних висновків при визначенні розміру грошових коштів, які підлягають стягненню з відповідача як винної у зіткненні транспортних засобів особи, на користь позивача ОСОБА_2 в рахунок відшкодування вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля, а також до необґрунтованого покладення на відповідача обов`язку щодо відшкодування завданої позивачеві ОСОБА_3 моральної шкоди, зважаючи на те, що він із відповідною заявою до страховика не звертався взагалі, в той час як визначений судом до стягнення розмір грошового відшкодування відповідає встановленому статтею 26-1 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів розміру моральної шкоди, яку відшкодовує страховик потерпілому-фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди (5% страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю- 100 000х5:100).

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що ухвалене судом першої інстанції рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди та стягнення з відповідача на його користь судового збору підлягає зміні із зменшенням визначеного до стягнення з ОСОБА_1 розміру відшкодування матеріальної шкоди із 94 123грн до 44 123грн ( 94 123- 50000належних до виплати страховиком як страхового відшкодування).

Це ж рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди та стягнення з відповідача на його користь судового збору в сумі 640 грн підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди як пред`явленого поза межами відповідальності особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність та без врахування принципу добросовісності, який був порушений позивачем невиконанням свого обов`язку звуернутися до страховика у встановлений законом строк.

Здійснюючи перерозподіл судових витрат, апеляційний суд керується положеннями частин першої та 13 статті 141 ЦПК України, відповідно до яких судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Крім того, враховуючи, що в результаті перегляду судового рішення в апеляційному порядку, позов ОСОБА_2 задоволено частково (на 47% - 44123х100:94 123), з нього на користь відповідача ОСОБА_1 пропорційно розміру задоволених позовних вимог підлягають стягненню витрати на сплату судового збору при поданні апеляційної скарги в розмірі 1363грн 08 коп. ( 2 571,86грн (сплачений судовий збір)х53:100), (а. с. 172).

Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає такими, що не ґрунтуються на законі, належних доказах та не спростовують висновків суду по суті спору, тому підлягають відхиленню.

Зокрема, доводи скаржника щодо звіту незалежної оцінки з визначення матеріального збитку, завданого власнику автомобіля ( ОСОБА_2 ), складеного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ Бюро технічної інвентаризації 22.12.2016 року як неналежного доказу колегія суддів до уваги не приймає, оскільки повноваження наведеного суб`єкта оціночної діяльності підтверджено ним відповідним сертифікатом №17271/14, виданим Фондом державного майна України, що не суперечить діючому в Україні законодавству. Натомість відповідач, стверджуючи про завищену оцінку вартості відновлювального ремонту автомобіля, будь-яких доказів з цього приводу суду не надав та про необхідність проведення судової експертизи для підтвердження своїх доводів не заявляв.

Не може бути підставою для скасування ухваленого судом першої інстанції рішення і посилання скаржника на ніби-то порушення судом норм процесуального права, а саме: вирішення спору у відсутність позивачів, які повторно не з`явилися в судове засідання, враховуючи, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на матеріали справи, позивач ОСОБА_3 05.02.2018 року подав до суду першої інстанції заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с.103), а позивач ОСОБА_2 дійсно не з`явився в судове засідання 04.03.2022 року, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, і ця його неявка була повторною після судового засідання,яке призначалося судом на 10.01.2022 року. Однак інформація про належне повідомлення ОСОБА_2 про розгляд справи у наведену дату в матеріалах справи відсутня, тому у суду не було підстав для застосування пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України та залишення без розгляду позову, який перебував у провадженні суду з 16 листопада 2017 року.

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 частково задовольнити.

Рішення Савранського районного суду Одеської області від 04 березня 2022 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди та стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 судового збору змінити, зменшивши визначений до стягнення із ОСОБА_1 розмір відшкодування матеріальної шкоди із 94 123 грн до 44 123 грн (сорока чотирьох тисяч ста двадцяти трьох гривень), а розмір судового збору із 1 041,24грн до 489,38грн (чотирьохсот вісімдесяти дев`яти гривень 38коп.).

Це ж рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди та стягнення з відповідача на користь ОСОБА_3 судового збору в сумі 640 гривень скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди відмовити.

В решті частині це ж рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на сплату судового збору при поданні апеляційної скарги в розмірі 1 363грн 08 коп. (одну тисячу триста шістдесят три гривні 08коп.).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л. В. Пузанова

Судді: О.В. Кутурланова

Т. Г. Чорна

Повний текст постанови складено 21 грудня 2022 року

Суддя Л. В. Пузанова