РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

30.05.2022 року Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого-судді Мартьянової С. М.

за участі секретаря Сеньків А. Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (правонаступника ОСОБА_2 ) до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суд, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, в якому просила ухвалити рішення про визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона являється єдиним власником квартири АДРЕСА_1 . У квартирі зареєстрований, однак із 2014 року не проживає, її колишній чоловік ОСОБА_3 - відповідач у справі. Зазначена квартира придбана ними, сторонами спору, 29.06.2001 року під час перебування у зареєстрованому шлюбі на підставі договору купівлі- продажу. 20.03.2008 року відповідач ОСОБА_3 подарував їй належну йому на праві власності 1/2 частку у вказаній квартирі. Такий дарунок відповідач зробив їй із урахуванням того, що нею у 2002 році сину відповідача - ОСОБА_4 було подаровано належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_2 . Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18.09.2008 року шлюб між нею та відповідачем за взаємною згодою було розірвано. Реєстрацію розірвання шлюбу проведено Франківським відділом ДРАЦС 29.04.2014 року. У травні 2014 року відповідач добровільно покинув квартиру та забрав належні йому речі із квартири, оскільки створив нову сім`ю. Із того часу у квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує, речей відповідача у квартирі немає, рекомендовану кореспонденцію за зазначеною адресою не отримує. Більше восьми років до квартири не навідувався, питання про проживання у такій не ставив. Тривалий час відповідач із дружиною проживали за адресою: АДРЕСА_2 . На даний час відповідач із новою сім`єю проживає у с. Липники Пустомитівського району Львівської області. Враховуючи, що відповідач без поважних причин понад вісім років не проживає у належній їй на праві власності квартирі АДРЕСА_1 та не несе витрат на утримання такої, питання про право користування відповідачем квартирою після розірвання шлюбу домовленістю сторін не встановлено, вважає, що ОСОБА_3 , як колишній члені сім`ї власника квартири, відповідно до ст. 405 ЦК України, втратив право на проживання у ній.

Ухвалою суду від 29.05.2020 відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за даним позовом.

Відповідно до договору дарування квартири, укладеного 25.10.2021 року та посвідченого державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М. за р. №3-1453, ОСОБА_2 відчужила квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1 .

Повноважним представником ОСОБА_1 адвокатом Зубашевським Н.П. від імені та в інтересах довірителя подано до суду заяву про залучення до участі у справі правонаступника, відповідно до фабули котрої процесуальне правонаступництво можливо у випадку, коли змінюється суб`єкт - носій права або обов`язку у матеріальному правовідношенні, зокрема, при зміні власника майна, що є предметом спору. Відповідно до ч. 1 ст. 770 ЦК України («правонаступництво у разі зміни власника речі, переданої у найм»), у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця. Правовідносини найму не носять фідуціарного (особисто довірчого) характеру договірних відносин. Таким чином, права наймодавця не належать до тих прав, які є особистими і стосовно яких правонаступництво недопустиме, оскільки здійснення цього права не пов`язано з певною особою, а тому може здійснюватися і правонаступниками цієї особи на передбачених законом умовах. Спірні правовідносини сторін регулюються гл. 58 («найм (оренда») ЦК України, ст. 770 котрого встановлено правонаступництво у разі зміни власника речі, переданої в найм, і зазначено, що до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця. Разом із тим, автоматичний перехід прав орендаря за договором оренди майна діючим законодавством не передбачений. Відтак, керуючись нормами ч.ч. 1, 2 ст. 55 ЦПК України, просив залучити його довірителя до участі у справі як правонаступника позивачки ОСОБА_2 .

Ухвалою суду залучено до участі у справі правонаступника позивачки ОСОБА_2 - ОСОБА_1 .

Відповідно до фабули поданої представником ОСОБА_1 адвокатом Зубашевським Н.П. від імені та в інтересах довірителя та прийнятої судом заяви про зміну підстав позову, позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25.10.2021 року на підставі договору дарування квартири ОСОБА_2 відчужила квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , котрий на даний час являється єдиним власником зазначеної квартири. У квартирі зареєстрований, однак із 2014 року не проживає, колишній чоловік ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відповідач по даній справі, котрий у травні 2014 року добровільно покинув зазначену квартиру та забрав із неї належні йому речі, оскільки створив нову сім`ю. Із того часу у вказаній квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує, речей відповідача у квартирі немає, рекомендовану кореспонденцію за зазначеною адресою не отримує. Більше восьми років до квартири не навідувався, питання про проживання у такій не ставив. На даний час, відповідач із новою сім`єю проживає в с. Липники Пустомитівського району Львівської області. Таким чином, відповідач вибув на постійне проживання до іншого населеного пункту в інше жиле приміщення та без поважних причин понад вісім років не проживає у належній позивачу на праві власності квартирі та не несе витрат на утримання такої. Відповідач членом сім`ї позивача не являється. Відтак, ОСОБА_3 втратив право на проживання у квартирі АДРЕСА_1 . У зв`язку з вище викладеним позивач змушений звернутися із позовом до суду про визнання відповідача таким, що втратив право користування зазначеною квартирою.

Представник позивача в судове засідання не з`явився. У поданій до суду заяві просив розглядати справу у його відсутність, позов просив задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував.

Відповідач у судове засідання повторно не прибув із невідомих причин, хоча про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання та фактичним місцем проживання. Відзиву на позов або зустрічного позову не подавав.

Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів, постановляє заочне рішення. За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

У зв`язку з неявкою учасників справи в судове засідання, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, розгляд справи проведено судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без участі сторін, представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог ст. ст. 280-282 ЦПК України, вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів та ухвалити заочне рішення.

Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_2 та ОСОБА_3 29.06.2001 року під час перебування в зареєстрованому шлюбі на підставі договору купівлі-продажу від 29.06.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу І. Бєлопольською за р. №3349. 26.02.2008 року ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» було проведено реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 за кожним із подружжя, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №17884447 від 26.02.2008 року, реєстраційний №22274059.

08.10.2002 року ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_4 (синові відповідача) належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_2 , відповідно до договору дарування квартири від 08.10.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шахрай С.О. за р. №3524.

20.03.2008 року ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 належну йому на праві власності 1/2 частку у квартирі АДРЕСА_1 , відповідно до договору дарування Ѕ частини квартири від 20.03.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шахрай С.О. за р. №829. 06.05.2010 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на подаровану їй 1/2 частку квартири, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №26047941 від 06.05.2010 року. Як про те стверджує позивачка у фабулі первісної позовної заяви, такий дарунок відповідач зробив їй із урахуванням зробленого нею дарунка його синові, а саме належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_2 .

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18.09.2008 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за взаємною згодою розірвано. Реєстрацію розірвання шлюбу проведено Франківським відділом ДРАЦС реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції 29.04.2014 року, про що складено відповідний актовий запис №42 від 29.04.2014 року, та що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданим Франківським відділом ДРАЦС реєстраційної служби ЛМУЮ 29.04.2014.

Із заяви ОСОБА_2 директору ЛКП «Львівський ліхтар від 02.03.2020 (вх. №113а від 17.03.2020 р) слідує, що така звернулася із проханням скласти акт про те, що в належній їй на праві приватної власності кв. АДРЕСА_1 з літа 2014 року не проживає зареєстрований у даній квартирі ОСОБА_3 .

Згідно з актом комісійного обстеження від 19.03.2020 р., складеного ЛКП «Львівський ліхтар», комісією було проведено обстеження, за результатами якого та зі слів сусідів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (зареєстровані та проживають по АДРЕСА_5 ), встановлено, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_3 , який у даній квартирі з літа 2014 року фактично не проживає по теперішній час.

Із довідки від 16.04.2020 р. за №434 і листа від 25.05.2020 р. за №575, виданих ЛКП «Львівський ліхтар», та листа Франківського відділу поліції ГУНП у Львівській області від 04.06.2020 року за №К-51/Аз/41/01-20, слідує, що ОСОБА_3 із заявами щодо чинення йому перешкод у користуванні чи проживанні у квартирі АДРЕСА_1 не звертався.

Як про те зазначено у фабулі позову, у травні 2014 року відповідач добровільно покинув квартиру та забрав належні йому речі із квартири, оскільки створив нову сім`ю. З того часу у квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує, речей відповідача у квартирі немає, рекомендовану кореспонденцію за зазначеною адресою не отримує. Більше восьми років до квартири не навідувався, питання про проживання у такій не ставив. Тривалий час відповідач із дружиною проживали за адресою: АДРЕСА_2 . На даний час, відповідач із новою сім`єю проживає в с. Липники Пустомитівського району Львівської області. Зазначене підтверджується листом-відповіддю старости Поршнянського старостинського округу Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 16.06.2020 за №33/1, яким повідомлено про те, що ОСОБА_3 є власником земельної ділянки для ведення садівництва площею 0,018 га, кадастровий номер земельної ділянки :03:002:0434, в садівничому товаристві «Калина» в селі Липники Пустомитівського району Львівської області, на якій розташований сфайний каркасний садовий будинок, електрифікований та з водопроводом, в якому він, зі слів зареєстрованих мешканців садівничого товариства «Калина» постійно проживає».

Відповідно до укладеного 25.10.2021 року договору дарування квартири, посвідченого державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М. за р. №3-1453 (номер запису про право власності: 44639955; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 060) ОСОБА_2 відчужила квартиру АДРЕСА_1 (права користування котрою і стосується предмет спору) ОСОБА_1 .

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 повідомила, що проживає поряд у сусідній квартирі АДРЕСА_5 . Добре знає ОСОБА_3 із котрим підтримує дружні відносини. Зі сторонами по справі знайома близько 22 років, дружили сім`ями, підтримували прекрасні стосунки, все знали один про одного. Із відповідачем ОСОБА_3 останнього разу зустрічалися біля входу до Львівської політехніки. ОСОБА_3 більше 8 років тому забрав свої особисті речі та залишив квартиру, до котрої після того не навідувався. Про зазначене вона може точно стверджувати, адже за його проживання у вказаній квартирі постійно робила зауваження ОСОБА_3 із приводу недопустимості паління у коридорі загального користування. Від сусідки ОСОБА_7 , що мешкає у квартирі АДРЕСА_6 , знає що ОСОБА_3 переселився до с. Липники, де він має будинок та нову сім`ю, адже зазначена сусідка володіє дачею поблизу будинку відповідача, котрий часто її туди підвозить. Сім`ї ОСОБА_8 та ОСОБА_9 завжди дивилися за квартирами один одного, тому у випадку присутності відповідача у кв. АДРЕСА_1 ОСОБА_5 бачила би та знала би про це. Проте ОСОБА_3 більше 8 років до вказаної квартири не навідувався та не навідується.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_10 повідомила, що із ОСОБА_3 знайомі близько 30 років (30-32 роки), дружать сім`ями та родинами. ОСОБА_3 проживав разом із ОСОБА_2 у квартирі із лютого 2002 року. 8 років тому вирішив забрати речі особистого вжитку (забрав навіть кота) та залишив квартиру АДРЕСА_1 ; відтоді не проживає за вказаною адресою. До квартири не навідувався, а залишки особистих речей забрав у неї. Наскільки їй відомо, ОСОБА_3 вибув до Солонківської ТГ, де володіє будинком та земельною ділянкою, має «пані» та іншу сім`ю. У квартирі АДРЕСА_1 не проживає більше 8 років. Із відповідачем ОСОБА_3 . ОСОБА_11 інколи зустрічаються. Про те, що йому чиняться перешкоди у користуванні квартирою ніколи її не повідомляв. Із ОСОБА_2 ОСОБА_3 розлучений. ОСОБА_1 сином чи будь-яким іншим членом сім`ї ОСОБА_3 не являється.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач вибув на постійне проживання до іншого населеного пункту в інше жиле приміщення та без поважних причин понад вісім років не проживає в належній позивачу на праві власності квартирі та не несе витрат на утримання такої. Відповідач членом сім`ї позивача не являється.

Разом із тим, місце проживання ОСОБА_3 продовжує бути зареєстрованим у належній ОСОБА_1 на праві власності квартирі.

ВСУ було сформульовано декілька правових позицій, визначальних при розгляді зазначеної категорії справ. ВСУ звернув увагу на наявність або відсутність сімейних відносин між власником житла та особами, які ним користуються з тих чи інших причин. Так, у постанові від 5 листопада 2014 року у справі №6-158цс14, дослідивши зміст статей 383, 391 та 405 ЦК, а також ст. 156 ЖК, ВСУ зауважив: аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Відмежування випадків, у яких користувачі житла є членами сім`ї власника, від тих випадків, коли між сторонами спору відсутні сімейні відносини, на думку ВСУ, впливає на те, які норми законодавства підлягають застосуванню. У цьому контексті ВСУ зазначив: за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік (Постанова ВСУ від 16.11.2016 року у справі №688/63/15-ц). Таким чином, у тих випадках, коли відповідач по справі є членом сім`ї власника житла, питання про його виселення може вирішуватися лише на підставі статей 156, 157 та 116 ЖК та ст. 405 ЦК, а тому відповідач може бути виселений, лише якщо він систематично руйнує, псує, використовує не за призначенням жиле приміщення тощо (ст. 116 ЖК), а також якщо він відсутній без поважних причин понад один рік (ст. 405 ЦК). Якщо ж відповідач не є членом сім`ї власника житла, то питання про його виселення вирішується на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК, зокрема у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту (тобто для вселення відповідача).

Відповідно до вимог ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

За правилами ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Частиною 2 ст. 107 ЖК України передбачено, що в разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

З урахуванням зазначеної норми член сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це, і встановленню в такому випадку підлягають лише обставини й факти, що свідчать про обрання такою особою іншого постійного місця проживання.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови від 12 квітня 1985 року №2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", у справах про визнання наймача або членів його сім`ї такими, що втратили право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Відповідно до ст. 107 ЖК України наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це.

У постанові ВП ВС від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17 провадження №14-64цс20 сформульовано наступні правові позиції.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява №30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зав`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява №58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява №19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява №39948/06, п. 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява №20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява №66746/01, п. 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява №7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява №28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява №3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява №33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом із тим Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод у статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У постанові від 13 жовтня 2020 року ВП ВС зазначила, що спір виник між власником житлового будинку, яка є одночасно і його користувачем, та користувачем цього будинку з приводу користування вказаним житлом після припинення шлюбу з власником будинку. Отже, необхідно вирішити питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК УРСР.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.

У рішеннях Конституційного Суду України №4-зп від 3 жовтня 1997 року у справі за конституційним зверненням ОСОБА_12 щодо офіційного тлумачення частини п`ятої статті 94 та статті 160 Конституції України (справа про набуття чинності Конституцією України) №18/183-97 та №5-рп/2012 від 13 березня 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_13 щодо офіційного тлумачення положення частини четвертої статті 3 Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (справа про заборону розірвання договорів інвестування житлового будівництва) №1-7/2012 зазначено, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки:

У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.

Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.

Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону.

Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.

Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі №6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі №753/481/15-ц (провадження №6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі №695/2427/16-ц, (провадження №61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі №523/12186/13-ц (провадження №61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Таким чином, у цій справі питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання відповідача звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», п. 60).

ВС зазначає, що у справі, яка переглядається, інтереси позивачки, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, та який, за доводами позивачки, забезпечено іншим житловим приміщенням, що ним не спростовано.

Дійсно, як ЖК УРСР, так і ЦК України передбачено підстави визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Ці підстави передбачені у статтях 71, 72 ЖК УРСР та статті 405 ЦК України.

Разом із тим припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном».

Вирішуючи правову проблему колізії між ЖК та ЦК Верховним Судом у своїй постанові від 16.12.2020 року у справі №182/7347/18 сформульовано правову позицію, згідно з якою застосуванню у таких справах підлягають положення статей 391, та глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК, прийнятого 30 червня 1983 року не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України.

Сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомою річчю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Таким чином, як речове право на чужу річ сервітут характеризується тим, що надає користування чужою річчю у тому чи іншому відношенні, тобто обмежене користування. Разом із тим, яким би не був обсяг сервітуту, він завжди є меншим за право власності. Наявність сервітуту не впливає на обсяг правомочностей власника, які зберігаються за ним у повному обсязі.

Володіння чужим нерухомим майном суб`єктом сервітуту може мати обмежений та тимчасовий або опосередкований характер, що зумовлене потребою для сервітуарія у здійсненні сервітуту.

Відсутність доведення неможливості задоволення своїх потреб в інший за користування чужим нерухомим майном спосіб виступатиме перешкодою для існування сервітуту, а у випадку його встановлення - підставою для припинення (п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України).

Особистий сервітут залежить від існування юридичних фактів, зокрема, від наявності статусу члена сім`ї власника (ст. 405 ЦК).

Сервітутне право користування житлом набувають члени сім`ї власника житла за фактом набуття статусу члена його сім`ї. Необхідною умовою виникнення зазначеного сервітуту є спільне проживання членів сім`ї із власником житла та ведення спільного господарства.

В ухвалі колегії суддів Судової палати у цивільних справах ВСУ від 17.12.2008 року у справі №6-25329св07 ВСУ зазначив про те, що суд, задовольняючи вимоги про встановлення житлового сервітуту на право безстрокового користування ізольованою кімнатою у квартирі власника ОСОБА_5, не врахував зазначених положень ст. 405 ЦК України, зокрема того, що позивачі ніколи не були членами сім`ї ОСОБА_5, а їхні права були похідними від прав колишнього власника спірного житла - ОСОБА_4, який у грудні 2000 р. припинив своє право власності на спірне житло, уклавши договір дарування з ОСОБА_5 та залишивши вказану квартиру.

У даній справі позивач ОСОБА_1 не є членом сім`ї відповідача ОСОБА_3 (котрий задовольнив свою потребу в житлі, вибувши зі спірної квартири на постійне проживання до іншого населеного пункту в інше жиле приміщення), права котрого були похідними від прав колишнього власника спірного житла - ОСОБА_2 , яка у жовтні 2021 року припинила своє право власності на спірне житло, уклавши договір дарування із ОСОБА_1 .

За ст. 402 ЦК сервітут може встановлюватися договором, який буде лише юридичним фактом, а не правовідносинами, в яких існують права та обов`язки сторін. Тобто в такому розумінні особистий сервітут виникає з договору, але на цьому значення договору для сторін і закінчується. У дарувальника виникає речове право на майно, що вже стало для нього чужим, бо він втратив право власності, передавши його обдаровуваному. При встановленні в договорі дарування особистого сервітуту на ім`я дарувальника це не тягне за собою обов`язку обдаровуваного здійснити на користь дарувальника певні дії майнового або немайнового характеру.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 406 ЦК України, сервітут припиняється у разі невикористання сервітуту протягом трьох років підряд.

Таким чином, установлений у п. 8 договору дарування Ѕ частини квартири від 20.03.2008 року особистий сервітут відповідача припинився з огляду на припинення обставини, яка були підставою для його встановлення, та нездійснення/нереалізацію такого протягом восьми років.

Таким чином, з`ясувавши характер спірних правовідносин (предмет та підставу позову), можливості порушення права позивача та його захисту в обраний ним спосіб; чи є усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення тим правовим способом, що не лише ефективно захистить цивільні права та інтереси позивача, а й буде адекватним та пропорційно збалансованим із наслідками для відповідача, з`ясувавши характер, суть та підстави заявлених позивачем вимог, норми права, якими вони регулюються, давши належну правову оцінку долученим доказам у їх сукупності,- суд приходить до переконання про підставність пред`явлених позовних вимог, а відтак, про необхідність їх задоволення.

Суд також зазначає, що судове рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття її з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

На підставі викладеного та керуючись статтями 1-18, 76-81, 95, 228, 229, 235, 241, 244, 245, 247, 258, 259, 263, 265, 268, 280, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Львівського апеляційного суду або через Франківський районний суд м. Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_7 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , адреса: садівниче товариство «Калина», с. Липники Солонківська ТГ Пустомитівського району Львівської області, РНОКПП: НОМЕР_3 .

Повний текст рішення виготовлено 07 червня 2022 року.

Суддя Мартьянова С.М.