Справа № 580/1372/18
Номер провадження 2/950/3/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2022 року Лебединський районний суд Сумської області

в складі: головуючого - судді Стеценка В. А.,

за участю секретаря - Радковської О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Лебедині справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - ОСОБА_3 , приватний нотаріус Лебединського міського нотаріального округу Фурдилов Юрій Вікторович про визнання правочинів удаваними;

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з даним позовом до відповідача, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є його матір`ю і 05.11.1999 року уклала з ним договір купівлі-продажу, серії АВЕ № 459873, відповідно до якого продала відповідачу цегляний будинок площею 59,0 кв.м з надвірними будівлями та спорудами та договір серії АВЕ № 459874, відповідно до якого продала земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства загальною площею 0,0602 га, розташовані в АДРЕСА_1 .

При цьому вона мала намір вищевказаний будинок з земельною ділянкою відповідачеві подарувати, але при оформленні документів з`ясувалося, що за нотаріальне посвідчення договору дарування необхідно сплатити грошові кошти, які нараховуються від суми вартості житлового будинку, встановленої в довідці БТІ, що становила 18 368 грн. і щоб уникнути сплати податку, сторони формально уклали договір купівлі - продажу будинку за 100 (сто) грн. та земельної ділянки за 747 грн. 48 коп., хоча в дійсності ці договори були договорами дарування і ніяких коштів відповідач позивачці не передавав.

На момент укладення удаваних договорів купівлі-продажу, ОСОБА_2 перебував у шлюбі з ОСОБА_4 , яка не була присутньою 05.11.1999 року при їх укладенні, але в подальшому - після розірвання шлюбу звернулася до суду з метою розподілу спільно нажитого майна і 21.05.2018 року Лебединським районним судом відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна, нажитого за час шлюбу, а саме - вищевказаного домогосподарства.

Тому позивачка звернулася до суду і просила визнати удаваними правочини, укладені між сторонами 05.11.1999 року у вигляді договору купівлі-продажу серії АВЕ № 459873, житлового будинку жилою площею 59,0 кв.м. з надвірними спорудами, що розташовані АДРЕСА_1 та у виді договору купівлі-продажу серії АВЕ № 459874 земельної ділянки для обслуговування житлового будинку площею 0,602 га, що знаходиться за вищевказаною адресою.

Позивачка в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, а її представник пояснив суду, що ОСОБА_1 вирішила подарувати сину будинок, нажитий під час першого шлюбу, Ѕ частину якого вона викупила в чоловіка за кошти, розмір яких перевищував суму, вказану в договорі купівлі-продажу, серії АВЕ № 459873 від 05.11.1999 року, яка складає 100 грн.

Зазначені кошти явно не відповідають вартості майна і взагалі не були отримані позивачкою; що укладення удаваного договору мало місце за відсутності третьої особи ОСОБА_4 та після роз`яснення нотаріусом порядку нарахування і розміру державного мита за посвідчення договорів відчуження нерухомого майна; а позивачка тривалий проміжок часу після укладення угод продовжувала жити по АДРЕСА_1 .

Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечив, допитаний як свідок показав, що 05.09.1999 року приїхав з позивачкою до нотаріуса укладати договір дарування спірного домогосподарства. Під час оформлення документів з`ясувалося, що нотаріальне посвідчення цього договору потребує сплати значних коштів, в той час як повідчення договору купівлі-продажу того ж майна коштує значно дешевше.

Тому сторони уклали два договори купівлі-продажу, відповідно щодо будинку та земельної ділянки, проте кошти за цими договорами він матері не сплачував, так як вказане майно сторони вважали подарованим, а мати ще кілька років продовжувала жити у зазначеному будинку, допомагала його ремонтувати і поліпшувати.

Третя особа - приватний нотаріус Фурдилов Ю.В., в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив та пояснив, що його дії як нотаріуса були здійснені з дотриманням всіх норм діючого законодавства, права позивача (продавця) та відповідача (покупця) по даній справі або інших осіб при посвідченні договорів купівлі - продажу ним порушені не були та роз`яснені сторонам належним чином, проект договору наданий для ознайомлення.

За яку ціну продавалось майно він не пам`ятає, до його оцінки відношення він не має. Податки сторонами на час укладення договору не сплачувались, державне мито становило 1 % від оцінки майна як для договорів дарування, так я і для договорів купівлі-продажу.

Третя особа - ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, надала суду письмове пояснення, в якому просила в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі, мотивуючи це тим, що під час перебування у шлюбі з відповідачем, як його дружина, приймала участь та вносила свій вклад у покращення їх спільних житлово - побутових умов і хоч безпосередньо участі в укладенні договору щодо домогосподарства, розташованого по АДРЕСА_1 не приймала, проте чула від інших членів сім`ї, що воно було продане в листопаді 1999 року позивачкою відповідачеві.

Представник третьої особи в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, мотивуючи це тим, що 05.11.1999 року мало місце не тільки укладення договорів купівлі-продажу, а й оплата вартості відчуженого майна, що зазначено в тексті самих угод і стверджено підписами сторін; що присутність дружини при укладенні угоди не є обов`язковою ні при отриманні майна в подарунок, ні при його купівлі; що розмір державного мита є однаковим для договорів дарування та купівлі-продажу; що свідки, допитані в судовому засіданні за клопотанням сторони позивача не були присутніми при укладенні договорів відчуження спірного майна.

Свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судовому засіданні показали суду, що є родичами сторін і чули від них та інших членів родини, що ОСОБА_1 мала намір подарувати сину - відповідачеві у справі своє домогосподарство, проте в 1999 році, врахувавши вартість нотаріального посвідчення угоди, замість договору дарування сторони уклали договір купівлі-продажу цього нерухомого майна.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні показала суду, що в минулому працювала разом з позивачкою, є її кумою та чула від неї, що остання мала намір подарувати сину своє домогосподарство по АДРЕСА_1 , проте за порадою інших осіб, з метою економії своїх коштів уклала з сином договір купівлі - продажу, проте коштів за нього не просила і не отримувала, а після цього років допомагала його поліпшувати.

З паспортів (а.с. 4-5 т.1, 9 т.2), досліджених у судовому засіданні, вбачається, що позивачкою є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканка АДРЕСА_2 , а відповідачем ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканець АДРЕСА_1 .

З договору серії АВЕ № 459873(а.с. 6 т.1, 12 т.2), дослідженого у судовому засіданні, вбачається, що 05.11.1999 року між сторонами було укладено договір купівлі - продажу, відповідно до яких позивачка - власник господарства, продала відповідачеві цегляний будинок площею 59,0 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами, які розташовані в АДРЕСА_1 за 100 грн., які одержала під час підписання цього договору.

Договір посвідчено приватним нотаріусом Лебединського міського нотаріального округу Фурдиловим Ю.А. та 20.02.2008 року зареєстровано в БТІ виконкому Лебединської міськради.

З договору серії АВЕ № 459874(а.с. 7 т.1, 5 т.2), дослідженого у судовому засіданні, вбачається, що 05.11.1999 року між сторонами було укладено договори купівлі - продажу земельної ділянки, відповідно до якого позивачка продала відповідачеві земельну ділянку площею 0,0602 га, яка розташована в АДРЕСА_1 та 747 грн. 68 коп., які одержала під час підписання цього договору.

Договір посвідчено приватним нотаріусом Лебединського міського нотаріального округу Фурдиловим Ю.А.

З договору (а.с. 8 т.1, 17 - 18 т.2), дослідженого у судовому засіданні, вбачається, що 16.07.1988 року ОСОБА_8 продав ОСОБА_1 44/100 частин цегляного будинку площею 59,0 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами, які розташовані в АДРЕСА_1 за 5 500 крб., які одержав під час підписання цього договору.

Договір посвідчено державним нотаріусом Лебединської держнотконтори В. Лисенко та 25.11.1988 року зареєстровано в Сумському ОБТІ в м. Лебедині.

З заяви (а.с. 22 т.1, 6 т.2), дослідженої в судовому засіданні, вбачається, що ОСОБА_9 не заперечив проти того, щоб його дружина ОСОБА_1 продала домогосподарство та земельну ділянку по АДРЕСА_1 , які були набуті ними під час спільного подружнього життя.

З довідки - характеристики, договору (а.с. 23-25 т.1, 19 т.2), досліджених в судовому засіданні, вбачається, що станом на 02.09.1999 року власником домогосподарства по АДРЕСА_1 була позивачка, інвентаризаційна оцінка будинку становила 18 368 крб.

З довідок та державного акту (а.с. 7-8, 10-11 т.2), досліджених у судовому засіданні, вбачається, що станом на 05.11.1999 року земельна ділянка по АДРЕСА_1 була приватизована позивачкою, її нормативна ціна становила 747 грн. 68 коп.

З ухвали (а.с. 15 т.2), дослідженої в судовому засіданні, вбачається, що з 13.12.1982 року за ОСОБА_8 визнано право власності на 44/100 частин цегляного будинку площею 59,0 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами, які розташовані в АДРЕСА_1 , а за ОСОБА_1 відповідно визнано право власності на 56/100 частин зазначеного майна.

Вислухавши сторони та свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява не обґрунтована, між сторонами мають місце цивільні правовідносини і позов не підлягає до задоволення, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 і маючи намір подарувати своєму синові власне домогосподарство, 05.11.2199 року разом з відповідачем з`явилася до приватного нотаріуса Лебединського міського нотаріального округу Фурдилова Ю.В. для нотаріального посвідчення договору дарування.

Проте, будучи ознайомленими з наслідками та порядком укладення угод про відчуження нерухомого майна, зокрема, врахувавши розмір коштів, що повинні сплачуватись при укладенні та нотаріальному посвідченні таких угод та інші обставини справи, сторони вирішили укласти не договори дарування, а договори купівлі-продажу і цього ж дня уклали договір серії АВЕ № 459873, відповідно до якого позивачка продала відповідачу цегляний будинок площею 59,0 кв.м з надвірними будівлями та спорудами та договір серії АВЕ № 459874, відповідно до якого продала земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства загальною площею 0,0602 га, розташовані в АДРЕСА_1 .

20.02.2008 року договір купівлі-продажу будинку відповідачем зареєстровано в БТІ виконкому Лебединської міськради.

Після того, як 21.05.2018 року Лебединським районним судом Сумської області відкрито провадження у справі за позовом колишньої дружини відповідача ОСОБА_3 до самого ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна, нажитого за час шлюбу, позивачка звернулася до суду із позовом про визнання договорів купівлі-продажу серії АВЕ № 459873 та серії АВЕ № 459874 удаваними, мотивуючи це тим, що 05.11.1999 року з`явилася до нотаріуса за відсутності невістки, з наміром укласти саме договір дарування, а змінила свої наміри дізнавшись про суттєву різницю в розмірі державного мита, яке є значно меншим для договорів купівлі-продажу; що вказана в договорі купівлі-продажу ціна житлового будинку становить 100 грн. і є набагато меншою від його вартості; що дана сума коштів не була нею отримана від сина з тих підстав, що сторони вважали спірне майно не проданим, а подарованим.

Вказані обставини встановлені з пояснень учасників справи, показів свідків та матеріалів справи, досліджених в судовому засіданні.

Згідно ст. 58 ЦК України (в ред. від 18.07.1963 р.) недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода).

Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Згідно ст. 153 ЦК України (в ред. від 18.07.1963 р.) договір вважається укладеним, коли між сторонами у потрібній в даних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї із сторін повинно бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 224 ЦК України (в ред. від 18.07.1963 р.) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 227 ЦК України (в ред. від 18.07.1963 р.) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання даної вимоги тягне недійсність договору.

Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів.

Згідно ст. 243 ЦК України (в ред. від 18.07.1963 р.) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Дарування громадянами майна державним, кооперативним або іншим громадським організаціям може бути обумовлено використанням цього майна для певної суспільно корисної мети.

Згідно ст. 23 КпШС України майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Згідно п. 3.а Декрету КМУ України «Про державне мито» № 7-93 від 21.01.1993 року за посвідчення договорів відчуження житлових будинків, квартир, кімнат, дач, садових будинків, гаражів, а також інших об`єктів нерухомого майна, які перебувають у власності громадянина, що здійснює таке відчуження ставка державного мита встановлена у розмірі 1 відсотка суми договору, але не менше одного неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Згідно п. 48 Інструкції «Про порядок обчислення та справляння державного мита», затвердженої Наказом Головної державної податкової інспекції України 22.04.1993 № 15 (в редакції Наказу ДПА № 165 від 03.04.98 року) при обчисленні суми державного мита за посвідчення договорів відчуження житлових будинків, квартир, дач, садових будинків, гаражів, а також іншого нерухомого майна, що перебуває у власності фізичних або юридичних осіб, вартість таких договорів приймається виходячи із суми договору, але не нижче його інвентаризаційної або балансової вартості з урахуванням коефіцієнтів індексації вартості цих об`єктів та зносу на момент відчуження, що вказується в довідках-характеристиках бюро технічної інвентаризації.

Згідно п. 27 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року № 18/5 нотаріуси посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов`язкову нотаріальну форму. Відповідно до чинного законодавства обов`язковому нотаріальному посвідченню підлягають договори про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування, довічне утримання) жилого будинку, іншого нерухомого майна (статті 227, 242, 244, 426 Цивільного кодексу).

Згідно п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Суд бере до уваги, що згідно вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюються на засадах змагальності сторін і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень та вважає, що в судовому засіданні позивачкою та її представником не було доведено факту укладення 05.11.1999 року удаваних правочинів - договору серії АВЕ № 459873, відповідно до якого позивачка продала відповідачу цегляний будинок площею 59,0 кв.м з надвірними будівлями та спорудами та договору серії АВЕ № 459874, відповідно до якого продала земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства загальною площею 0,0602 га, розташовані в АДРЕСА_1 .

На думку суду, укладення удаваних правочинів не було доведено ні поясненнями сторони позивача, ні показами відповідача ОСОБА_2 , допитаного як свідок, оскільки в них не було зазначено які саме істотні умови договору відчуження нерухомого майна сторони вирішили приховати при його посвідченні.

Також сторонами не було зазначено які саме істотні умови договору дарування були ними узгоджені для виконання в подальшому, а які умови укладених між ними договорів купівлі-продажу сторони вирішили не виконувати після їх посвідчення.

Приховування тих чи інших істотних умов договору дарування також не було підтверджено ні показами свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які не були очевидцями посвідчення укладених угод, ні матеріалами справи, дослідженими в судовому засіданні.

При цьому, суд не може взяти до уваги доводи позивачки та її представника в тій частині, що однією із таких умов є несплата різниці в розмірі державного мита, так як в судовому засіданні було встановлено, що згідно п. 3.а Декрету КМУ України «Про державне мито», п. 48 Інструкції «Про порядок обчислення та справляння державного мита», п. 27 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» ставка державного мита за посвідчення договорів відчуження житлових будинків (купівля-продаж, міна, дарування, довічне утримання - статті 227, 242, 244, 426 Цивільного кодексу) є однаковою, вона встановлена у розмірі 1 відсотка суми договору, але не менше одного неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а вартість таких договорів приймається виходячи із суми договору, але не нижче його інвентаризаційної або балансової вартості з урахуванням коефіцієнтів індексації вартості цих об`єктів та зносу на момент відчуження, що вказується в довідках-характеристиках бюро технічної інвентаризації.

Також, суд не може взяти до уваги доводи позивачки та її представника в тій частині, що однією із обставин, яка доводить удаваність укладеного між сторонами договору є вказана в договорі купівлі-продажу від 05.11.1999 року ціна житлового будинку в сумі 100 грн., яка є набагато меншою від його вартості, яка вказана в довідці БТІ (а.с. 23 т.1) та за ціну, вказану в договорі купівлі-продажу 44/100 частин цього ж будинку 16.07.1988 року (а.с. 8 т.1, 17 - 18 т.2), так як в довідці БТІ вказана вартість будинку, визначена згідно вимог чинного законодавства, а в договорах купівлі продажу - його ціна, визначена за згодою сторін.

При цьому в договорі від 16.07.1988 року ціна вказана в карбованцях, а в договорі АВЕ № 459873в гривнях.

Крім того, суд не може взяти до уваги доводи позивачки та її представника, а також покази відповідача в тій частині, що дана сума коштів не була передана покупцем продавцю, так як вони суперечать п. 2 договору купівлі - продажу (а.с. 6), з якого вбачається, що ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 100 грн. під час підписання даного договору, а також тим, що несплата коштів покупцем та проживання продавця протягом певного проміжку часу в проданому житловому будинку не передбачена чинним законодавством України в якості обставин, як і свідчать про удаваність укладеного договору купівлі-продажу.

В той же час, суд враховує те, що згідно ст. 23 Кодексу України про шлюб та сім`ю участь дружини не є обов`язковою при укладенні договорів щодо придбання майна, а також те, що відповідач не тільки 05.11.1999 року взяв участь в нотаріальному посвідченні договору купівлі - продажу житлового будинку, а й через тривалий проміжок часу - 20.02.2008 року зареєстрував цей договір в Лебединському БТІ, що на думку суду свідчить про його наміри виконувати істотні умови саме цього договору.

Тому, суд бере до уваги пояснення третьої особи - нотаріуса Фурдилова Ю.В., які стверджуються матеріалами справи (а.с. 5-19 т.2), доводи третьої особи ОСОБА_3 та її представника, як такі, що знайшли своє підтвердження в судовому засіданні і вважає необхідним в задоволенні позову відмовити.

На підставі вище наведеного, керуючись ст.ст. 2-5, 12, 76-80, 258-259, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 58, 153, 224, 227, 243 ЦК України ( в ред. 1963 року), ст. 23 КпШС У;

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Лебединського міського нотаріального округу Фурдилов Юрій Вікторович про визнання правочинів удаваними відмовити.

Повне рішення складено 03.06.2022 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня його проголошення.

Суддя В. А. Стеценко