Справа № 352/801/22
Провадження № 22-ц/4808/1141/22
Головуючий у 1 інстанції ОЛІЙНИК М. Ю.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів Василишин Л.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Працун В.В.,

з участю особи, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_1 та її представника адвоката Маланюка О.Я., відповідача ОСОБА_2 , представника Ямницької сільської ради Зелінської М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Ямницької сільської ради, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Олійником М.Ю. 22 серпня 2022 року у м. Тисмениця Івано-Франківської області, повний текст якого виготовлено 26 серпня 2022 року,

в с т а н о в и в :

У червні 2022 року ОСОБА_1 подала позов до Ямницької сільської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування.

В обгрунтування позову зазначено, що рішенням Майданської сільської ради від 14 жовтня 2016 року їй надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,0400 га, для особистого селянського господарства, яка знаходиться в АДРЕСА_1 .

Вказана земельна ділянка належала ОСОБА_3 , який відмовився від неї на її користь згідно заяви, поданої до Майданської сільської ради.

В подальшому нею виготовлено проект землеустрою та подано необхідний пакет документів до відділу Держгеокадастру в Тисменицькому районі Івано-Франківської області для присвоєння земельній ділянці кадастрового номеру. Однак, 13.02.2018 року отримала рішення від державного кадастрового реєстратора про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру у зв`язку з тим, що має місце перетин належної їй земельної ділянки із земельною ділянкою з кадастровим номером :004:0499, що належить ОСОБА_2 .

Пізніше з`ясувалося, що ОСОБА_2 здійснив виготовлення проекту землеустрою на земельну ділянку, однак в натурі фактичні розміри його земельної ділянки не відповідають обмірам, зазначеним у витязі з Державного земельного кадастру та його технічній документації. Проект не погоджено сільською радою.

Зазначила, що придбала у ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1249 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). До придбаної нею земельної ділянки є дотичною земельна ділянка, яку намагається приватизувати, площею 0,04 га (від залишкової площі земельної ділянки площею 0,04 га ОСОБА_3 відмовився на її користь). Ця земельна ділянка завжди перебувала у користуванні ОСОБА_3 , що не заперечується сільською радою.

Вважає, що сільська рада незаконно надала ОСОБА_2 дозвіл на складання технічної документації із землеустрою на земельну ділянку площею 0,24 га, яка не перебувала у власності чи користуванні останнього чи його родичів. Площа земельної ділянки під будинковолодінням по АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_2 , є огороджена бетонним парканом та сіткою та є значно меншою за 0,24 га. У листі Ямницької сільської ради від 09.08.2021 року зазначено, що за ОСОБА_2 закріплена земельна ділянка площею 0,07 га.

Про існування оскаржуваного нею рішення органу місцевого самоврядування від 20.07.2012 року «Про надання дозволу на складання технічної документації із землеустрою щодо виготовлення документів, що посвідчують право власності на землю», яким ОСОБА_2 надано дозвіл на складання технічної документації, дізналася в лютому 2020 року під час розгляду справи №352/1730/18 за її позовом про скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :004:0499, що належить ОСОБА_2 .

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 15.04.2022 року в справі №352/1815/21 відмовлено в задоволенні її позову до Ямницької сільської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування рішення.

Щодо строку позовної давності, то такий нею не пропущено, оскільки про існування оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування дізналася при розгляді справи №352/1730/18, яка розглядається Івано-Франківським міським судом за її позовом про скасування державної реєстрації земельної ділянки за кадастровий номер земельної ділянки в Державному земельному реєстрі за ОСОБА_2 .

Просила визнати незаконним та скасувати рішення Майданської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 20.07.2012 року «Про надання дозволу на складання технічної документації із землеустрою щодо виготовлення документів, що посвідчують право власності на землю» (а.с.1-9).

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 22 серпня 2022 року в задоволенні позову відмовлено (а.с.111-115).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Зазначила, що суд прийшов до помилкового висновку про те, що у неї відсутнє порушене право чи інтерес та оскаржуване нею рішення не порушує її права та інтереси, оскільки вона стала власником суміжної земельної ділянки лише в 2014 році, а оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування прийнято в 2012 році.

Вказує, що на час подання нею пакету документів до відділу в Тисменицькому районі Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області для присвоєння земельній ділянці кадастрового номеру не було відомо про те, що дана земельна ділдянка буде включена відповідачем в його технічну документацію, яка виготовлена на підставі рішення 2012 року.

Наголошує, що у плані зовнішніх меж земельної ділянки на право приватної власності на землю ОСОБА_3 земельна ділянка № НОМЕР_1 площею 0,1667 га з описом меж від Г до А ОСОБА_2 . Саме частину вказаної земельної ділянки, площею 0,1249 га, нею придбано та від залишкової площі земельної ділянки площею 0,04 га ОСОБА_3 відмовився на її користь та на яку вона виготовила проект землеустрою і намагається приватизувати.

Тобто має місце порушення її законного права та інтересу щодо земельної ділянки площею 0,04 га. Отримавши відповідне рішення сільської ради, вона мала усі підстави розраховувати на законний перебіг подій, що є правомірним очікуванням, щодо оформлення відведеної їй у власність землі (присвоєння кадастрового номера, пізніше реєстрацію права власності). Тому вважає, що мала законне право на звернення до суду із заявленим позовом.

Наголошує, що оскаржуваним рішенням органу місцевого самоврядування порушено Закон України «Про землеустрій», оскільки в даному випадку має місце перехід землі із комунальної власності у приватну, формування нової ділянки, яка не надавалася ОСОБА_2 та ніколи не перебувала у його користуванні, була не сформованою та перебувала у землях запасу, з іншим цільовим призначенням.

Звертає увагу суду, що у цивільній справі № 352/1815/21, рішення по якій набрало законної сили, встановлені обставини, які входять до предмету доказування в даній справі. У зазначеній справі брали участь ті самі особи, однак у різних процесуальних статусах, зокрема, ОСОБА_2 був залучений до участі у справі в якості третьої особи, що і стало єдиною підставою для відмови у задоволенні позову.

Вказує, що згідно отриманого листа з Майданського старостинського округу Ямницької сільської ради від 24.01.2022 року №19, має місце подана до Майданської сільської ради заява попереднього власника та користувача спірної земельної ділянки ОСОБА_3 від 04.02.2014 року (який на день розгляду цієї справи помер), що самовільно захоплена ОСОБА_2 шляхом включення такої до складу земельної ділянки площею 0,24 га по АДРЕСА_2 (та яка знаходиться за межами його земельної ділянки) та на яку ОСОБА_2 виготовлялася технічна документація.

Щодо строків позовної давності, то такий нею не пропущено, оскільки про існування оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування дізналася в лютому 2020 року, а строк позовної давності у спорах про право на земельну ділянку складає 3 роки, то такий нею не порушено. А якщо такий на переконання суду пропущено, то з поважних причин та такий підлягає до поновлення у зв`язку з необхідністю захисту порушеного права.

З цих підстав просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги повністю (а.с.121-131).

Не погодившись із доводами апеляційної скарги, ОСОБА_2 подав відзив, мотивуючи тим, що отримання дозволу на розрозбку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не гарантує позитивного рішення про надання її у власність, а тому не створює правових наслідків, крім тих, що пов`язані з неправильністю прийняття рішення органом місцевого самоврядування. Таке рішення є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Отримання такого дозволу не гарантує особі набуття такого права, так як дозвіл не є правовстановлюючим актом. Підставами для визнання недійсним акта (рішення) є його невідповідність вимогам законодавтсва або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Проте, позивачка ОСОБА_1 не навела обґрунтованих підстав для визнання осркажуваного рішення Майданської сільської ради незаконним, оскільки у сільської ради не було законних підстав для відмови в наданні йому (відповідачу) дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою. Належних доказів, що він ( ОСОБА_2 ) на час звернення до сільської ради не мав у користуванні земельної ділянки площею 0,24 га, матеріали справи не містять. Натомість, ним в процесі виготовлення технічної документації із землеустрою в 2012 році були погоджені межі земельної ділянки площею 0,24 га із суміжними землекористувачами, зокрема, із попереднім суміжним власником земельної ділянки ОСОБА_3 , у якого ОСОБА_1 придбала земельну ділянку площею 0,1249 га. Із рішення Тисменицького районного суду від 22.08.2022 року слідує, що у ОСОБА_4 було відсутнє будь-яке речове право на спірну земельну ділянку площею 0,04 га і, відповідно, мотиви позовної заяви про порушення оскаржуваним рішенням органу місцевого самоврядування саме її прав, як землекористувача, є безпідставними. Просить рішення суду залишити без змін та відмовити у задоволенні апеляційної скарги (а.с.148-153).

Відзив на апеляційну скаргу іншими сторонами не подано, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Вислухавши пояснення особи, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_1 та її представника адвоката Маланюка О.Я., відповідача ОСОБА_2 , представника Ямницької сільської ради Зелінської М.Д., доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст.367 ЦПК України законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає її необґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним i обгрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають iз встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судом встановлено, що рішенням ІX сесії Майданської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області VIІ скликання від 14 жовтня 2016 року ОСОБА_1 надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,0400 га для особистого селянського господарства, яка знаходиться в с. Майдан, урочище «Мельниковичева гора» по АДРЕСА_2 (а.с. 18).

Висновком про розгляд проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок №6627/82-17 від 28 грудня 2017 року погоджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться в с. Майдан, урочище «Мельниковичева гора» (а.с. 19).

Рішенням державного кадастрового реєстратора №РВ-018 від 13 лютого 2018 року ОСОБА_1 відмовлено у внесені відомостей до Державного земельного кадастру у зв`язку з тим, що має місце перетин ділянки з ділянкою :01:004:0499, зареєстрованої 10 травня 2017 року (а.с. 21).

Рішенням XV сесії Майданської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області VI скликання від 20.07.2012р. ОСОБА_2 надано дозвіл на складання технічної документації із землеустрою щодо виготовлення документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,24 га, яка знаходиться у АДРЕСА_2 (а.с. 20).

В матеріалаї справи наявний акт встановлення меж земельної ділянки в натурі від 19.06.2012 року ОСОБА_2 у АДРЕСА_2 , який підписаний, зокрема, ОСОБА_3 , та схема до нього (а.с.68, 69).

За змістом відповіді на адвокатський запит від 09 серпня 2021 року № 1307 встановлено, що відповідно до відомостей із земельно-кадастрової книги с. Майдан та облікової картки об`єкта погосподарського обліку за ОСОБА_2 у АДРЕСА_2 закріплена земельна ділянка площею 0,07 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 16).

Згідно відповіді Ямницької сільської ради Івано-Франківської області від 17 серпня 2021 року № 1356, відповідно до відомостей із земельно-кадастрової книги с. Майдан та облікової картки об`єкта погосподарського обліку за ОСОБА_2 у АДРЕСА_2 , закріплена земельна ділянка площею 0,07 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Встановлено, що рішенням ХV сесії VІ скликання Майданської сільської ради від 20.07.2012 року ОСОБА_2 надано дозвіл на складання технічної документації із землеустрою щодо виготовлення документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку площею 0,24 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. (а.с. 17).

Із відповіді Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області №Л-2/0-0.20-2/1-10-10 від 16 січня 2019 року встановлено, що до відділу Держгеокадастру у Тисменицькому районі у відповідності до ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр», з метою державної реєстрації земельної ділянки, надійшла заява від ОСОБА_2 ЗВ-18 від 13 лютого 2018 року щодо державної реєстрації земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,0400 га, яка розташована в урочищі «Мельниковичева гора» в с. Майдан. Перевіривши відповідність поданих документів вимогам законодавства державним кадастровим реєстратором Відділу було прийнято рішення надати відмову у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки відповідно до п. 6 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр», оскільки в межах земельної ділянки, яку передбачалося зареєструвати, знаходилась частина земельної ділянки за кадастровим номером :01:004:0499. До відповіді долучено схему розташування земельних ділянок по АДРЕСА_3 (а.с. 22, 23, 24).

В матеріалах справи наявне рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 15 квітня 2022 року у цивільні справі №352/1815/21 за позовом ОСОБА_1 до Ямницької сільської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування рішення. За наслідками розгляду зазначеної справи в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення Майданської сільської ради від 20 липня 2012 року про надання дозволу ОСОБА_2 на складання технічної документації із землеустрою щодо виготовлення документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,24 га, яка знаходиться в АДРЕСА_2 відмовлено, оскільки позов не пред`явлено до усіх осіб, які мають відповідати за ним. Вказане рішення суду не оскаржувалося і набрало законної сили 24 травня 2022 року (а.с. 11-15).

Відповідачем ОСОБА_2 подана заява про застосування строків позовної давності у справі, яка мотивована тим, що позивач дізналась про порушення її права 13 лютого 2018 року, коли їй було відмовлено у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки у зв`язку із знаходженням в межах земельної ділянки за кадастровим номером :01:004:0499 (а.с.72-75).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в ході судового розгляду не встановлено невідповідності вимогам законодавства рішення органу місцевого самоврядування від 20 липня 2012 року, а також порушення у зв`язку з прийняттям вказаного рішення прав та охоронюваних законом інтересів позивачки. .

З такими висновками суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, виходячи з таких підстав.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлена позовна вимога взагалі не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, така вимога не може розглядатися як спосіб захисту.

Визначаючи належність обраного позивачем способу захисту, слід оцінювати його ефективність для захисту того права чи інтересу, за захистом якого позивач звернувся до суду. Вимога про захист цивільного права або інтересу має відповідати змісту цього права чи інтересу, характеру його порушення, оспорювання або невизнання і повинна забезпечувати поновлення права чи інтересу, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати отримання відповідного відшкодування (пункти 69 та 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц).

Згідно зі статтею 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст з поміж іншого належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону (частина перша статті 116 ЗК України).

Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з частиною сьомою статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Вказане свідчить, що відповідна рада за результатами розгляду заяви про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою має право вчинити лише такі дії, а саме: надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, або надати мотивовану відмову у його наданні, з підстав, які прямо передбачені статтею 118 ЗК України.

Перелік підстав для відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає, при цьому зобов`язує орган місцевого самоврядування у випадках прийняття рішення про відмову в надані такого дозволу належним чином мотивувати причини цієї відмови.

Крім того, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність, а тому не створює правових наслідків, крім тих, що пов`язані з неправомірністю прийняття рішення органом місцевого самоврядування. Рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Однак, отримання такого дозволу не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття такого права, оскільки дозвіл не є правовстановлюючим актом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 10 грудня 2013 року у справі № 21-358а13 і від 07 червня 2016 року у справі № 21-1391а16, а також Верховним Судом у постановах від 27 лютого 2018 року у справі № 545/808/17 і від 25 вересня 2019 року у справі № 145/693/16-ц.

У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 380/624/16-ц (провадження № 14-301цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку. Добросовісність та розумність належать до фундаментальних засад цивільного права (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Отже, і на переддоговірній стадії сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що неможливо надати єдину універсальну відповідь на питання про те, чи є поведінка органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який надав дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки кільком особам, правомірною чи неправомірною. Відповідь на це питання залежить від оцінки такої поведінки як добросовісної чи недобросовісної і така оцінка має здійснюватися у кожній справі окремо, виходячи з конкретних обставин справи.

Велика Палата Верховного Суду в указаній справі звернула увагу на те, що звернення особи до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з метою отримання земельної ділянки зумовлене інтересом особи на отримання цієї земельної ділянки, за відсутності для цього законних перешкод.

Отже, якщо земельна ділянка сформована, то розробка проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та його затвердження позбавлені будь-якого сенсу. Водночас слід наголосити, що розробка проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та його затвердження хоча й здійснюється заявником з метою отримання земельної ділянки в користування, однак вчиняється саме в інтересах територіальної громади чи держави з метою формування такої земельної ділянки. Тому в разі неотримання в користування такої земельної ділянки особа, яка понесла витрати на розробку та погодження проекту землеустрою, за умови формування земельної ділянки, може претендувати на відшкодування здійснених витрат».

Таким чином, рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку.

Такий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 11 листопада 2020 року у справі № 472/1282/17 (провадження № 61-41390св18).

У пунктах 39, 40, 41, постанови Великої палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (провадження № 14-28цс20) зроблено висновок про те, що як недобросовісна може кваліфікуватися така поведінка власника земельної ділянки (в особі органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування), коли він необґрунтовано зволікає з наданням дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, не повідомляє чи несвоєчасно повідомляє про відмову у наданні дозволу або не наводить вичерпні мотиви такої відмови, надає дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, завідомо знаючи про перешкоди у наданні земельної ділянки в оренду, необґрунтовано зволікає з розглядом проекту землеустрою щодо відведення, безпідставно відмовляє у його затвердженні і у той же час надає дозвіл на розробку проекту землеустрою та затверджує цей проект щодо іншої особи; якщо особа, отримавши дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, сама зволікає з його розробкою та поданням на затвердження, вона цілком може очікувати, що земельна ділянка буде надана в користування іншій особі.

Порядок погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та повноваження органів виконавчої влади в частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок регулюється статтями 118 та 186-1 ЗК України.

Відповідно до частини дев`ятої статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Згідно з частиною четвертою-сьомою статті 186-1 ЗК України розробник проекту землеустрою подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Орган, зазначений в частині першій цієї статті, зобов`язаний протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері.

Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 24 Закону України «Про державний земельний кадастр» державний кадастровий реєстратор, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, протягом чотирнадцяти днів з дня реєстрації заяви: перевіряє відповідність документів вимогам законодавства; за результатами перевірки здійснює державну реєстрацію земельної ділянки або надає заявнику мотивовану відмову у державній реєстрації.

Підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є: розташування земельної ділянки на території дії повноважень іншого державного кадастрового реєстратора; подання заявником документів, передбачених частиною четвертою цієї статті, не в повному обсязі; невідповідність поданих документів вимогам законодавства; знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.

Згідно зі статтею 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (провадження № 14-28цс20) зазначено, що: «у дозволі на виготовлення проекту землеустрою визначається лише приблизна площа земельної ділянки та орієнтовне місцезнаходження (наприклад, земельний масив, у межах якого вона буде знаходитись). Конкретизується ж земельна ділянка у проекті землеустрою. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки включає інформацію щодо меж земельної ділянки та інформацію, важливу для визначення можливості використання земельної ділянки у той чи інший спосіб, зокрема перелік обмежень у використанні земельних ділянок (меж охоронних зон (наприклад, біля ліній електропередач), зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель); матеріали погодження проекту землеустрою тощо (стаття 50 Закону України «Про землеустрій»). Отже, дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки означає дозвіл власника земельної ділянки здійснити певні дії на землі власника, аби мати змогу в подальшому точно визначити предмет оренди. Отже, цей дозвіл наділяє заінтересовану особу повноваженням ідентифікувати на землі власника земельну ділянку, яку ця особа бажає отримати в оренду в майбутньому.

Таким чином, рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Звернення особи до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з метою отримання земельної ділянки у власність чи користування зумовлене інтересом особи на отримання цієї земельної ділянки, за відсутності для цього законних перешкод. Зазначений інтерес, у випадку формування земельної ділянки за заявою такої особи та поданими документами, підлягає правовому захисту. Погодження та затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, яка раніше сформована на підставі проекту землеустрою іншої особи, порушує законний інтерес такої особи щодо можливості завершити розпочату ним відповідно до вимог чинного законодавства процедуру приватизації земельної ділянки та суперечить вимогам землеустрою. За наявності двох або більше бажаючих отримати земельну ділянку державної чи комунальної власності у власність при безоплатній передачі земельних ділянок в межах встановлених норм (стаття 121 ЗК України), першочергове право на таке отримання має особа, на підставі проекту землеустрою якої сформована відповідна ділянка, якщо для цього відсутні законні перешкоди.

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц, провадження № 14-28цс20, зазначено, що розподіл землі є особливо чутливим до принципів справедливості, розумності і добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Не можна вважати справедливим і розумним надання землі особі, яка раніше за інших дізналася про існування вільної земельної ділянки і звернулася з відповідною заявою. Крім того, такий підхід стимулює використання інсайдерської інформації, що є одним із проявів корупції, а тому є неприпустимим. Тим більше не можна вважати справедливим і розумним надання землі особі, яка пізніше за інших звернулася з відповідною заявою, але якій тим не менше надано перевагу.

За змістом статті 118 ЗК України завершальним етапом процедури безоплатної приватизації земельних ділянок є саме затвердження проекту землеустрою та передача (надання) земельної ділянки у власність. Таким чином, реальні законні сподівання на оформлення права власності на земельну ділянку виникають не після отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою, чи погодження проекту у порядку статті 186-1 ЗК України, а саме з моменту звернення до відповідного органу виконавчої влади, чи органу місцевого самоврядування із проханням затвердити погоджений проект землеустрою та передання земельної ділянки у власність, оскільки до цього моменту особа повинна усвідомлювати, що земельна ділянка може бути надана у власність іншій особі.

Встановлено, що позивачці ОСОБА_1 відповідно до рішення Майданської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 14.10.2016 року надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,0400 га, для ведення особистого селянського господарства.

Однак, рішенням державного кадастрового реєстратора №РВ-018 від 13 лютого 2018 року позивачці відмовлено у внесені відомостей до Державного земельного кадастру у зв`язку з тим, що має місце перетин зазначеної нею ділянки з ділянкою :01:004:0499, зареєстрованою 10 травня 2017 року.

Разом із цим, рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку.

Статтею 21 ЦК України визначено, що суд визнає незаконним і скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є його невідповідність вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Проаналізувавши матеріали справи в сукупності, колегія суддів прийшла до висновку про правильність рішення суду першої інстанції щодо відсутності порушення прав позивачки при прийнятті Майданської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області рішення від 20 липня 2012 року «Про надання дозволу на складання технічної документації із землеустрою щодо виготовлення документів, що посвідчують право власності на землю», яким надано дозвіл ОСОБА_2 на складання технічної документації із землеустрою, так як вказане рішення прийнято та видано у межах та у спосіб, передбачений чинним законодавством, а тому підстави для визнання рішення незаконним та скасування з мотивів, наведених позивачкою, відсутні.

Твердження ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про порушення Майданської сільською радою Тисменицького району Івано-Франківської області норм ст.118 ЗК України під час передачі у власність спірної земельної ділянки відповідачу ОСОБА_2 апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки вказані обставини самі по собі не порушують прав позивачки, якою не доведено належними та допустимими доказами своїх прав на спірну земельну ділянку.

Також у контексті спірних правовідносин належить зауважити, що ОСОБА_2 з дотриманням вимог ст.116, 118, 186 ЗК України та ст. 55 Закону України «Про землеустрій» було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Протилежного позивачем не доведено.

Отже, посилання позивачки ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що оспорюване нею рішення органу місцевого самоврядування порушує її права на спірну земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, оскільки їй надавався дозвіл на розроблення проекту землеустрою, а право власності на цю ж земельну ділянку було передано ОСОБА_2 , не заслуговують на увагу з огляду на те, що отримання позивачкою дозволу на розроблення проекту землеустрою не гарантувало їй набуття права на земельну ділянку, оскільки сам по собі дозвіл не є правовстановлюючим актом.

Відповідно до вимог ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутись на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання у спосіб що визначений законом.

З огляду на викладене, жодних прав на спірну земельну ділянку позивачкою не доведено і судом не встановлено.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Суд першої інстанції у відповідності до ст. 89 ЦПК України належно оцінив допустимість, достовірність представлених доказів, а також їх достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 22 серпня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: І.О. Максюта

Л.В. Василишин

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 12 грудня 2022 року.