Справа № 152/87/22
Провадження № 22-ц/801/928/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Роздорожна А. Г.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2022 рокуСправа № 152/87/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Ковальчука О.В., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання: Кобенди Ю.О.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої злочином за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 28 березня 2022 року та апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 28 березня 2022 року і на додаткове рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 13 квітня 2022 року, ухвалені місцевим судом під головуванням судді Роздорожної А.Г.,

встановив:

В січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої злочином.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12 листопада 2020 року близько 13:00 години ОСОБА_2 , перебуваючи в АДРЕСА_1 , на межі із земельною ділянкою, що належить позивачу (кадастровий номер :03:005), на ґрунті раніше виниклих неприязних відносин, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, та, усвідомлюючи протиправність своїх дій та настання негативних наслідків, підбігши до позивача, наніс йому близько чотирьох ударів кулаком правої руки в область голови, спричинивши при цьому позивачу ОСОБА_3 тілесне ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, яка, відповідно до висновку судово-медичної експертизи за № 14-к від 2 серпня 2021 року, за ступенем тяжкості відноситься до легких тілесних ушкоджень, що спричинила короткочасний розлад здоров`я.

Вироком Шаргородського районного суду від 24 грудня 2021 року у справі № 152/1266/21 ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та призначено йому покарання у вигляді штрафу в розмірі ста неоподаткованих мінімумів доходів громадян в сумі 1700 грн.

В результаті спричинених тілесних ушкоджень позивач ОСОБА_3 перебував на лікуванні в різних закладах охорони здоров`я Вінницької області, в зв`язку з чим поніс певні витрати.

Неправомірними діями відповідача ОСОБА_2 позивачу ОСОБА_3 заподіяна матеріальна шкода в розмірі 4069,46 грн та моральна шкода в розмірі 78500 грн., яку останній просить стягнути з відповідача.

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 28 березня 2022 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої злочином задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в сумі 3910 грн 36 коп. та моральну шкоду в сумі 10000 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 992 грн 40 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 188 грн 55 коп.

Рішення районного суду мотивоване тим, що матеріальна та моральна шкода, завдана позивачу внаслідок протиправних дій відповідача, має бути відшкодована у розмірі, який доводиться доказами, які містяться в матеріалах справи. Поряд з цим, розмір моральної шкоди суд визначив, оцінивши рівень моральних страждань позивача внаслідок нанесення йому тілесних ушкоджень відповідачем, виходячи із засад розумності та справедливості.

Додатковим рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 13 квітня 2022 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати на правничу допомогу в сумі 1360 грн., оскільки позовні вимоги позивача до відповідача були задоволені на 17 %, тобто частково.

Не погоджуючись з рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 28 березня 2022 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення вимог процесуального права в частині дослідження доказів та їх невідповідності обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права просить змінити оскаржуване рішення та стягнути з нього 1120,00 грн. матеріальної шкоди та 3000,00 грн. моральної шкоди, в якості відшкодування шкоди позивачеві ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції порушив вимоги ст.ст. 77,78 ЦПК України щодо належності та допустимості доказів, які не були підтверджені позивачем як такі, що мали безпосереднє відношення до лікування тілесних ушкоджень, спричинених відповідачем, що в подальшому потягло безпідставне стягнення судом з нього матеріальної шкоди в розмірі 3910 грн. 36 коп.

Крім того, апелянт не погоджується із висновками суду першої інстанції щодо стягнення з нього моральної шкоди в розмірі 10000 грн., оскільки вона є невиправдано завищеною для нього та не помірною до сплати, а тому просить зменшити її розмір до 3000 грн.

ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій не погоджується з рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 28 березня 2022 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь нього 10000 грн. моральної шкоди, а також з додатковим рішенням цього ж суду від 13 квітня 2022 року та просить їх скасувати, постановити в цих частинах нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на його користь 78 500 грн. моральної шкоди та 8 000 грн. витрат на правничу допомогу. Крім того, просить стягнути з ОСОБА_2 на користь нього судові витрати, пов`язані з розглядом апеляційної скарги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачем порушено його конституційні права визначені ст.ст. 28, 29 Конституції України. В результаті злочинних дій останнього, йому завдана моральна шкода, яку він оцінює в розмірі 78 500 грн. В основу даного розрахунку покладено розмір мінімальної заробітної плати за кожний місяць, починаючи з моменту спричинення тілесних ушкоджень і по даний час. Добровільно відповідач будь-якої допомоги йому в лікуванні не надав і станом його здоров`я не цікавився.

Розмір витрат на правничу допомогу обраховано на підставі розрахунку часу, витраченого на надання правової допомоги, які являються співмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, а тому на його думку вони підлягають до стягнення із відповідача ОСОБА_2 в повному обсязі в розмірі 8 000 грн.

04 травня 2022 року від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він заперечив аргументи ОСОБА_1 викладені в апеляційній скарзі вказавши, що в ній не вказано доказів, які б підтверджували розмір заявлених вимог. Просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

05 травня 2022 року від позивача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він заперечив аргументи ОСОБА_2 , просив залишити без задоволення його апеляційну скаргу.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення учасників судового провадження, перевіривши доводи апеляційних скарг, заперечення викладені в відзивах на апеляційні скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення та додаткове рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що згідно з копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 , серії НОМЕР_2 від 13 квітня 2021 року, позивач ОСОБА_1 є пенсіонером по інвалідності 3 групи загального захворювання.

Відповідно до вироку Шаргородського районного суду Вінницької області від 24 грудня 2021 року, ОСОБА_2 12 листопада 2020 року близько 13-00 год, перебуваючи в АДРЕСА_1 , а саме на межі із земельною ділянкою ОСОБА_1 (кадастровий номер :03:005), на ґрунті раніше виниклих неприязних відносин, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, та, усвідомлюючи протиправність своїх дій та настання негативних наслідків, підбігши до ОСОБА_1 , який знаходився на власній земельній ділянці біля трактора, наніс близько чотирьох ударів кулаком правої руки в область голови ОСОБА_1 . Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №14-к від 2 серпня 2021 року у ОСОБА_1 мало місце тілесне ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, яка за ступенем тяжкості відноситься до легких тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. Цим вирок суду ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України і призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 100 (ста) неоподаткованих мінімумів доходів громадян в сумі 1700 (одна тисяча сімсот) грн. Вирок набрав законної сили 24 січня 2022 року (а.с.8-11).

Згідно з копією консультативного висновку від 17 листопада 2020 року, виданого КНП «ВОКЛП ім. акад. О.І. Ющенка ВОР», позивачу встановлено діагноз ЗЧМТ, струс головного мозку, цефалічний синдром (а.с.12).

Відповідно до копій виписок із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 17 листопада 2020 року та від 19 листопада 2020 року, позивач знаходився на стаціонарному лікуванні у КНП «Шаргородська ЦРЛ» з 12 листопада 2020 року по 19 листопада 2020 року, з діагнозом ЗЧМТ, струс головного мозку, виражений цефалгічний вистубуло - атактичний синдром, осадження та підшкірні гематоми волосяної частини голови та лоба, забій грудного відділу хребта (а.с.13-14).

Згідно з копією консультативного висновку спеціаліста від 18 січня 2021 року, виданого Шаргородською ЦРЛ, позивачу встановлено діагноз цефалгічний вистубуло - атактичний синдром (а.с.15).

Відповідно до копії консультативного висновку спеціаліста від 17 грудня 2020 року, виданого КНП «Шаргородська ЦРЛ», позивачу встановлено діагноз: стан після перенесного ЗЧМТ, струсу головного мозку (12 листопада 2020 року), вестебуло - атактичний синдром (а.с.16).

Згідно з копією консультативного висновку від 3 грудня 2020 року, виданого КНП «ВОКЛП ім. акад. О.І. Ющенка ВОР», позивачу встановлено діагноз струс головного мозку без відкритої внутрішньочерепної рани, цефалгічний синдром (а.с.17).

Відповідно до копії виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 17 грудня 2020 року, виданої КНП «Центр первинної медико - санітарної допомоги», позивачу встановлено діагноз: ЗЧМТ, струс головного мозку без відкритої внутрішньої рани, вестебуло - атактичний цефалгічний синдром (а.с.18).

Згідно з копією виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 17 грудня 2020 року, виданої КНП «Шаргородський районний центр первинної медико - санітарної допомоги», позивачу встановлено діагноз: ЗЧМТ, струс головного мозку, виражений цефалгічний вестебуло - атактичний синдром, УКГ, атеросклеротичний міокардіосклероз (а.с.19).

Відповідно до копії електронного направлення від 25 серпня 2021 року №7896-6021-2661-4938, позивача направлено на консультацію до невролога з діагнозом ЗЧМТ, виражений цефалгічний вестебуло - атактичний синдром, струс головного мозку, міокардіосклероз (а.с.20).

Згідно з копією листка непрацездатності серії АДФ №511395 від 19 листопада 2020 року, виданого КНП «Шаргородська центральна районна лікарня», позивач знаходився на стаціонарному лікуванні з 12 листопада 2020 року до 19 листопада 2020 року (а.с.21).

Відповідно до копії листка непрацездатності серії АКА №407487 від 20 листопада 2020 року, виданого КНП «Шаргородський районний центр первинної медико - санітарної допомоги», позивач знаходився на амбулаторному лікуванні з 20 листопада 2020 року до 11 грудня 2020 року (а.с.22).

Згідно з копією листка непрацездатності серії АЛА №157620 від 15 січня 2021 року, виданого КНП «Шаргородський районний центр первинної медико - санітарної допомоги», позивач знаходився на амбулаторному лікуванні з 15 січня 2021 року до 22 січня 2021 року (а.с.23).

Відповідно до копії листка непрацездатності серії АЛА №138631 від 18 грудня 2020 року, виданого КНП «Шаргородський районний центр первинної медико - санітарної допомоги», позивач знаходився на амбулаторному лікуванні з 18 грудня 2020 року до 7 січня 2021 року (а.с.24).

Згідно з копіями чеків, за період з 13 листопада 2020 року по 10 вересня 2021 року, позивачем було сплачено 4069,46 грн для придбання ліків в аптеці (а.с.25-27).

Як вірно зазначено місцевим судом, підставою даного позову є визнання відповідача винуватим у вчиненні кримінального правопорушення відносно позивача та заподіяння таким чином позивачу матеріальної та моральної шкоди.

Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Частиною 1 статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 2 цієї статті особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Для застосування такого виду цивільно-правової відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) шкоди та її розміру; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою; 4) вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір.

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 25 лютого 2019 року у справі №466/4051/15-ц.

Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Згідно із ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає в тому числі: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням майна, в фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим пошкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода заподіяна фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявністю її вини, крім випадків встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушені права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання в порядку встановленому ЦПК України.

Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 місцевий суд обґрунтовано виходив з того, що внаслідок кримінального правопорушення позивачу спричинено матеріальну шкоду у вигляді витрат на ліки і медикаменти в сумі 3910,36 грн. Також, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення на користь позивача справедливої сатисфакції завданої йому моральної шкоди, визначивши її в розмірі 10000 грн.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції порушив вимоги ст.ст. 77, 78 ЦПК України щодо належності та допустимості доказів, які не були підтверджені позивачем як такі, що мали безпосереднє відношення до лікування тілесних ушкоджень, спричинених відповідачем, що в подальшому потягло безпідставне на його думку стягнення судом з останнього матеріальної шкоди в розмірі 3910 грн. 36 коп. не заслуговують на увагу. У матеріалах справи наявні копії чеків на підтвердження понесених витрат позивачем на придбання ліків, копії листків непрацездатності позивача, копії консультативних висновків спеціалістів, виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, та інші документи, які відносяться до періоду лікування починаючи з 13 листопада 2020 року по січень 2021 року.

За вказаних вище обставин, колегія суддів вважає, що позивач належним чином довів свої матеріальні вимоги щодо витрат на лікування на суму 3910 грн. 36 коп. При цьому, судом першої інстанції обґрунтовано визнано неналежним та не допустимим доказом наданий позивачем фіскальний чек від 10 вересня 2021 року ТОВ «АТБ-Маркет», оскільки він підтверджує придбання продуктів харчування, а не ліків.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 звертає увагу суду на те, що позивач ОСОБА_1 , окрім наслідків закритої черепно-мозкової травми здійснював лікування і інших захворювань, не пов`язаних з наслідками нанесення тілесних ушкоджень, висунувши вимоги щодо відшкодування йому матеріальних збитків, проте, дані доводи не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи.

Разом з тим, суд першої інстанції на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, всебічно встановлених обставин справи та застосувавши принципи справедливості і розумності, дійшов обґрунтованого висновку про те, що внаслідок протиправних дій ОСОБА_2 позивачу ОСОБА_1 завдано моральної шкоди, яка виразилася у відчутті ним фізичного болю та необхідності відновлювати попередній стан здоров`я, що свідчить про наявність підстав, передбачених ст. ст. 23, 1167 ЦК України, для відшкодування йому моральної шкоди в розумному розмірі 10000 грн., з чим також погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Зазначена сума є достатньою компенсацією за спричинені позивачу душевні страждання, а розмір моральної шкоди в сумі 78500 грн., заявлений ним, з урахуванням встановлених обставин справи, є завищеним та не відповідає засадам розумності та справедливості.

Наведені у апеляційній скарзі позивача ОСОБА_1 доводи зводяться до власного тлумачення заявником положень ст. 1177 ЦК України, та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції неправильно застосовано дані норми.

В свою чергу, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо невиправдано завищеної та не помірної для сплати визначеної місцевим судом суми моральної шкоди в розмірі 10000 грн., в зв`язку з чим він просить зменшити її розмір до 3 000 грн., колегією суддів не приймається до уваги, оскільки відповідач не обґрунтував та не навів жодних підстав чому даний розмір повинен бути саме таким.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині оскарження додаткового рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 13 квітня 2022 року щодо стягнення на його користь з ОСОБА_2 понесених витрат на правничу допомогу, то вони задоволенню не підлягають, оскільки позовні вимоги позивача до відповідача були задоволені частково на 17 %., що склало 1360 грн. від заявлених 8000 грн. понесених витрат, в зв`язку з чим зазначені судові витрати були вірно розподілені судом у відповідності до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України пропорційно розміру позовних вимог.

Інші приведені в апеляційних скаргах доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи позов, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 28 березня 2022 року та апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 28 березня 2022 року і на додаткове рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 13 квітня 2022 року залишити без задоволення.

Рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 28 березня 2022 року та додаткове рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 13 квітня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді О.В. Ковальчук

Т.М. Шемета