П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2022 року м. Київ

Справа № 759/14612/18

Провадження: № 22-ц/824/9295/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Вербової І. М., Нежури В. А.

секретар Івасенко І. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 лютого 2022 року, ухвалене під головуванням судді Петренко Н. О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним, визнання права власності, встановлення факту спільного проживання,

у с т а н о в и в:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він разом з ОСОБА_3 перебували у сімейних відносинах з 1991 року, постійно проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та з 1992 року вели спільний побут, проводили дозвілля. З 1995 року він з ОСОБА_3 займались спільною підприємницькою діяльністю. 14.07.2007 року вони зареєстрували шлюб, який рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.05.2019 року було розірвано. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_4 . За час сумісного життя сторонами було набуто (придбано) спільне майно, що є предметом даного позову, і на Ѕ частину якого він має право. Частину вказаного майна було незаконно відчужено.

За наведених обставин, просив суд:

1) встановити факт спільного проживання однією сім`єю його, ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу;

2) визнати протиправним, незаконним і скасувати номер запису про право власності № 22495109 від 18.09.2017 року на нежитлове приміщення, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, загальною площею 365,5 кв.м., місце знаходження: АДРЕСА_1 ;

3) визнати право спільної сумісної власності подружжя на нежитлове приміщення загальною площею 365,5 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за ним, за ОСОБА_1 , право власності на 1/2 частину цього майна;

4) визнати право спільної сумісної власності подружжя на домоволодіння та житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та визнати за ним право власності на 1/2 частину цього майна;

5) визнати право спільної сумісної власності подружжя на столярні вироби виробництва Словенії в кількості 88 штук, з них 19 дверей (зовнішніх) та 69 вікон, які встановлені у будинку розташованому за адресою: АДРЕСА_2 за ним та ОСОБА_3 , та визнати за ним право власності на 1/2 частину цього майна;

6) визнати право спільної сумісної власності подружжя на декоративну огорожу для балконів, яка встановлена на всіх балконах в будинку за адресою: АДРЕСА_2 та визнати за ним право власності на 1/2 частину цього майна;

7) визнати право спільної сумісної власності подружжя на пластикові вікна в кількості 24 шт., та вхідні двері 1 шт. для теплиці які встановлено на подвір`ї будинку за адресою: АДРЕСА_2 ;

8) визнати право спільної сумісної власності подружжя на кришталеву панель « Северное сияние », яку встановлено у будинку за адресою: АДРЕСА_2 за ним та ОСОБА_3 , та визнати за ним право власності на 1/2 частину цього майна;

9) визнати право спільної сумісної власності подружжя на дверні блоки «Євро» в кількості 13 штук з клена, та 1 штуки з сосни, які встановлено за адресою: АДРЕСА_2 за ним та ОСОБА_3 , та визнати за ним право власності на 1/2 частину цього майна;

10) визнати право спільної сумісної вланості подружжя на змонтовані меблі « Кабінета », які встановлено у будинку за адресою: АДРЕСА_2 за ним та ОСОБА_3 , та визнати за ним право власності на 1/2 частину цього майна;

11) визнати право спільної сумісної власності подружжя на дизель-генераторну станцію модель «Р-44Е» виробництва (Велика Британція» фірми F.G. WILSON, яка встановлена на подвір`ї будинку за адресою: АДРЕСА_2 за ним та ОСОБА_3 та визнати за ним право власності на 1/2 частину цього майна;

11) визнати право спільної сумісної власності подружжя на нежитлове приміщення, площею 57,1 кв.м., номер на поєтажному плані: поверх 1, приміщення 1-кімнати з 1 по 4, адреса: АДРЕСА_3 , кадастровий номер 77:01:0003007:3512 за ним та ОСОБА_3 , та визнати за ним право власності на 1/2 частину цього майна;

12) визнати існування права спільної сумісної власності подружжя на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 51,4 кв.м. за ним та ОСОБА_3 на момент її продажу 06.11.2012 року ОСОБА_5 , та стягнути з ОСОБА_3 на його користь компенсацію 1/2 вартості проданої квартири у розмірі 1 400 000 грн.;

13) визнати незаконним та скасувати право власності на земельну ділянку, розташовану у кадастровому кварталі № 90:25:050701 з датою присвоєного кадастрового номера 90:25:050102:467 від 30.08.2016 року (раніше присвоєний державний номер обліковий номер, кадастровий номер :01:002:0020) адреса: АР Крим, м. Ялта, пгт. Ореанда, район базового розплідника КСП Агрофірми «Южнобережнаяя», площею 1497+/-14 кв.м. вид, номер і дата державної реєстрації права власності 90:25:0/090/2018-3 24.07.2018 року правовласник ОСОБА_6 як незаконне, та таке, щопорушує його права та інтереси;

14) визнати право спільної сумісної власності подружжя на земельну ділянку розташовану у кадастровому кварталі № 90:25:050701 з датою присвоєного кадастрового номера 90:25:050102:467 від 30.08.2016 року раніше присвоєний державний номер обліковий номер, кадастровий номер :01:002:0020 адреса: АР Крим, м. Ялта, пгт. Ореанда, район базового розплідника КСП Агрофірми «Южнобережная», площею 1497+/-14 кв.м. за ним та ОСОБА_3 та визнати за ним право власності на 1/2 частину цього майна;

15) визнати право спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_5 загальною площею 1128,6 кв.м. за ним та ОСОБА_3 , та визнати за ним право власності на 1/2 частину цього майна;

16) визнати існування права спільної сумісної власності подружжя на фрейзерно-копіювальний верстат за ним та ОСОБА_3 на момент його продажу у 2018 році та стягнути з ОСОБА_3 на його користь компенсацію 1/2 вартості проданого верстату у розмірі 6000 доларів США;

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 22 лютого 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що остання заява про збільшення позовних вимог була ним подана 01.12.2021 року, однак суд першої інстанції не взяв її до уваги. Також, суд першої інстанції не взяв до уваги його заперечення щодо закриття підготовчого засідання та призначення справи до розгляду, не притягнув до відповідальності нотаріуса Чимрука у зв`язку з невиконанням ухвали суду про витребування доказів, не викликав свідків, які б могли надати інформацію по суті справи, не дослідив докази, які підтверджують, що спірне майно набувалось в інтересах сім`ї і є спільною сумісною власністю подружжя.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 29 серпня 2022 відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Скрицький А. К. в інтересах ОСОБА_3 заперечував проти апеляційної скарги та зазначив, що позивачем не зазначено періоду часу, протягом якого необхідно вставити факт проживання сторін однією сімєю, не надано доказів на підтвердження вказаної бсавини, а тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у вказаних позовних вимогах. Також вказав, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03.06.2021 рокку, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 31.05.2022 року, ОСОБА_1 визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Нежитлове приміщення АДРЕСА_6 не є спільною власністю подружжя, оскільки було придбано до реєстрації шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_3 набула в порядку спадкування на підставі заповіту її батька, а тому домоволодіння є особистою приватною власністю відповідачки. Також вказав, що скаржником невірно сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги. Просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Адвокат Скрицька Н. А. в інтересах ОСОБА_3 заперечувала проти апеляційної скраги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_3 належить на праві власності нежитлове приміщення площею 57,1 кв.м., номер на поєтажному плані: поверх 1, приміщення 1-кімнати з 1 по 4, за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер 77:01:0003007:3512, на підставі договору визначення часток купівлі продажу нерухомого майна від 08.09.1999 року.

08.07.2005 року ОСОБА_3 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 , район базового розплідника КСП «Агрофірми «Южнобережная» загальною площею 0,1497 га, кадастровий номер :01:002:0020, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16.08.2004 року (т.1 а.с. 142).

22.08.2005 року між ТОВ «Будівельно-інвестиційна компанія «Інтербудінвест» та ОСОБА_3 було укладено договір про пайову участь у будівництві № 131/2-3 оф нежитлового приміщення № 3, що розташоване в житловому будинку на АДРЕСА_7 загальною площею 365,50 кв.м.

Згідно довідки про проведення остаточних розрахунків від 14.04.2014 року ТОВ «Будівельно-інвестиційна компанія «Інтербудінвест», розрахунки по договору про пайову участь у будівництві проведено у повному обсязі 28.10.2005 року на суму 1 632 000 грн. (т. 1 а.с. 101-106, 107, 108).

07.09.2006 року між ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 (т. 1 а.с. 139).

14.07.2007 року між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб.

Від даного шлюбу у сторін є неповнолітня донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( т. 1 а.с. 246).

23.07.2010 року державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори було видано ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на нерухоме майно: а саме житловий будинок з відповідними надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_2 після смерті ОСОБА_11 (т. 1 а.с. 243, 244).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що позивачем не зазначено період часу, за який необхідно встановити факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 та не надано суду доказів спільного проживання, ведення спільного господарства. тощо. Нежитлове приміщення АДРЕСА_6 та нежитлове приміщення площею 57,1 кв.м., номер на поєтажному плані: поверх 1, приміщення 1-кімнати з 1 по 4, адреса: АДРЕСА_3 , кадастровий номер 77:01:0003007:3512, земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки вказані об`єкти нерухомого майна були придбані ОСОБА_3 до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 . Окрім того, позивачем не надано до суду доказів за ким на даний час зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_8 , ОСОБА_3 набула в порядку спадкування на підставі заповіту її батька, що також не відносить вказане нерухоме майно до спільного майна подружжя. Не є спільним майном подружжя і столярні вироби виробництва Словенії у кількості 88 шт., з низ 19 зовнішніх дверей та 69 вікон, декоративна огорожа для балкона, пластикові вікна в кількості 24 шт., вхідні двері у кількості 1 шт., кришталева панель «Северное сияние», дверні блоки «Євро» в кількості 13 шт., меблі «Кабінета», дизель-генераторна станція модель Р-44Е виробництва (Велика Британія) фірми F.G. WILSON, які було встановлено в житловому будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Правило статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, потрібно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц зазначено, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю, спільний побут, взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

СК України не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду під час їх оцінці. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які підтверджують наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись з цим позовом до суду, позивач посилався на те, що він разом з відповідачкою ОСОБА_3 перебували у сімейних відносинах з 1991 року, постійно проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу та вели спільний побут з 1992 року, з 1995 року займалися спільною роботою. На підтвердження факту спільного проживання позивач посилався на фото та запрошення до Словенії від 19.08.1997 року, а також заяви щодо ввезення на територію Польщі доларів США, а також доручення ОСОБА_3 на представлення її інтересів в установах та організаціях різних форм власності.

Факт спільної подорожі до Словенії, спільна діяльність та присутність на святкуванні свят,без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю - не можуть підтверджувати те, що між сторонами склалися та мали місце протягом зазначеного періоду часу усталені стосунки, які притаманні подружжю. Сумісна праця не виключає можливості проведення дозвілля в колі спільних друзів та відпочинку чи відзначення свят разом з іншими особами, тому такі обставини не можуть достовірно підтверджувати існування сімейних відносин між позивачем та ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу.

Надані позивачем докази в обґрунтування своїх вимог свідчать лише про те, що сторони вели спільний бізнес, проте такі докази не підтверджують факт ведення спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя, набуття майна тощо.

Відмовляючи у встановленні вказаних фактів, суд першої інстанції на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, дійшов правильного висновку про те, що позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження факту його проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу.

Позивачем у прохальній частині позову не конкретизовано періоду за який саме повинен, на його думку, встановлюватись факт спільного проживання з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу з 1991 року, чи 1992 року і по який час.

В будь-якому випадку, позивачем не доведено належними і допустимими доказами факту його проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу ні з 1991 року, ніз 1992 року, ні на час придбання ОСОБА_3 спірного майна.

При цьому, районний правильно зазначив, що факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року, а КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу, а відтак відсутні правові підстави для задоволення позову про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на нерухоме майно.

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні й підстави, передбачені статтею 74 СК України, вважати спірне нерухоме майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди мають встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясувати час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Вирішуючи цей спір, суд першої інстанції, правильно застосувавши наведені вище норми матеріального права, надавши належну оцінку правовим підставам заявленого позову та зібраним у справі доказам, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, дійшов правильного висновку, що нежитлові приміщення в м. Києві та м. Москва, земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки вказані об`єкти нерухомого майна були придбані ОСОБА_3 до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 , а житловий будинок з відповідними надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_2 набутий нею у власність в порядку спадкування.

При цьому, позивачем не доведено факту реєстрації права власності за ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_9 , район базового розплідника КСП «Агрофірми «Южнобережная», та того, що вказаний будинок був набутий у власність або побудований сторонами внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту.

Правильними є й висновки суду першої інстанції про відмову у визнанні спільною сумісною власністю подружжя й столярних виробів виробництва Словенії у кількості 88 шт, з них 19 зовнішніх дверей та 69 вікон, декоративної огорожі для балкона, пластикових вікон в кількості 24 шт., вхідних дверей у кількості 1 шт., кришталевої панелі «Северное сияние», дверних блоків «Євро» в кількості 13 шт., меблів «Кабінета», дизель-генераторної станції модель Р-44Е виробництва (Велика Британія) фірми F.G. WILSON, що були встановлені в житловому будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки вищевказане майно було придбано в період з 1998 року по 2003 року, тобто, до реєстрації шлюбу між сторонами ( т. 2 а.с. 85-119).

Також позивачем не доведено, що фрейзерно-копіювальний верстат, від продажу якого позивач просить стягнути Ѕ частину його вартості, був придбаний у період шлюбу з ОСОБА_3 .

Посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, скаржник посилався на те, що суд першої інстанції необгрунтовнао відмовив у допиті свідків, в тому числі, ОСОБА_12 , який би міг підтвердити той факт, що верстат є спільною сумісною вланістю подружжя.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Показання свідків не може бути належним доказом на підтвердження факту придбання майна у період шлюбу за спільні кошти подружжя або за кошти одного з подружжя в інтересах сім`ї.

Окрім того, у постанові від 14 лютого 2018 року у справі №129/2115/15-ц Верховний Суд вказав, що показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Наявні в матеріалах справи докази у своїй сукупності свідчать про існування між позивачем та ОСОБА_3 певного роду відносин, зокрема, підприємницьких та/або партнерських, проте жодним чином не доводять той факт, що з 1991 чи 1992 року до реєстрації шлюбу (2007 року) сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції необгрунтовано закрив підготовче провадження та не прийняв заяви про збільшення позовних вимог від 05.10.2021 року є безпідставнимм з огляду на наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно ч.ч. 1,3 ст.189 ЦПК України, завданнями підготовчого провадження є: 1) остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; 2) з`ясування заперечень проти позовних вимог; 3) визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; 4) вирішення відводів; 5) визначення порядку розгляду справи; 6) вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду.

Як убачається із матеріалів справи, провадження у даній справі було відкрито 22 жовтня 2018 року (т. 1 а.с. 17).

31 травня 2021 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до розгляду по суті.

Зважаючи на те, що 31.05.2021 року суд першої інстанції розпочав розгляд справи по суті, подальше прийняття судом заяв про збільшення позовних вимог є таким, що суперечить положенням ЦПК України. Відповідно, у суду першої інстанції не було підстав для розгляду позовних вимог, що викладені у заяві про збільшення позовних вимог від 05.10.2021 року, в тому числі, щодо усунення перешкод у користуванні житловим будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Слід відмітити й те, що між відкриттям провадження у справі та закриттям підготовчого засідання минуло більш ніж 2,5 роки, а тому посилання скаржника на неприйняття судом його заперечень щодо закриття підготовчого засідання є неприйнятними.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно виходив із розміру позовних вимог, що були заявлені позивачем до закінчення підготовчого засідання, а саме заяви про збільшення позовних вимог від 31.05.2021 року (т. 2 а.с. 41-71).

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, позивач посилався також на укладення ним договорів щодо облаштування будинку за адресою: АДРЕСА_2 , придбання технічного обладання, замовлення та виготовлення меблів тощо, що, на його думку, доводить той факт, що роботи за вказаними договорами оплачувались за його власні особисті кошти в період проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю.

Перевіряючи вказані доводи, колегія суддів відмічає, що вказані договори, на які посилається позивач, були укладені до реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , та у період дії виданої ОСОБА_3 довіреності на представництво її інтересів. При цьому, згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, видом діяльності ФОП ОСОБА_1 є будівництво будівель, посередництво в торгівлі товарами широкого асортименту, роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах без переваги продовольчого асортименту, надання інших індивідуальних послуг, інших видів оптової торгівлі.

З огляду на наведене не можна вважати надані позивачем копії договорів належними, достатніми та достовірними доказами на підтвердження факту інвестування ним, ОСОБА_1 , будівництва за адресою АДРЕСА_2 , за власні кошти, і в період проживання з ОСОБА_3 однією сімєю без реєстрації шлюбу.

Апеляційна скарга за своїм змістом є повторенням правової позиції, викладеної в позовній заяві, аргументи якої знайшли належну оцінку в рішенні суду першої інстанції. Істотного порушення норм процесуального права судом першої інстанції під час апеляційного перегляду справи не встановлено.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить із того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано повну відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 лютого 2022 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 21 грудня 2022 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді І. М. Вербова

В. А. Нежура