Провадження № 22-ц/801/1859/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко В. М.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2022 рокуСправа № 127/24683/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Ковальчука О.В., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання: Ковальчук О.А.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Олійника Андрія Михайловича на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 липня 2022 року, ухвалене міським судом під головуванням судді Бойко В.М., дата складення повного тексту рішення 11 липня 2022 року,

встановив:

У вересні 2021 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Трепак В.С. звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 червня 1990 року по 27 жовтня 2006 року.

На підставі рішення виконавчого комітету ВМР від 20 лютого 1992 року за №59 на ім`я відповідачки було видано ордер №14 від 19 травня 1992 року у складі сім`ї із чоловіком ОСОБА_1 та сином ОСОБА_3 на право зайняття однокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Після розірвання шлюбу позивач продовжував проживати за місцем реєстрації - АДРЕСА_2 , разом з відповідачкою.

17 травня 2016 року відповідач ОСОБА_2 зареєструвала право власності на вищевказану квартиру на своє ім`я та змінила дверний замок, тим самим позбавляючи можливості позивача користуватись власним житлом, чим порушила його права, як особи що проживає у житловому приміщенні та як співвласника квартири. На прохання позивача надати доступ до житла, та забезпечити можливість користування ним, відповідачка відмовляла. Неодноразові спроби потрапити до квартири залишились безуспішними.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 13 квітня 2021 року по справі №127/31112/19 позов ОСОБА_1 про поділ майна подружжя було задоволено, визнано за ОСОБА_1 право власності на 7/20 частки однокімнатної квартири АДРЕСА_3 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 13/20 частки однокімнатної квартири АДРЕСА_3 .

Після визнання за позивачем права власності на частку в квартирі, позивач знову прийшов до спірної квартири, та вимагав у відповідачки надати доступ до квартири та змогу зробити копії ключів до замка вхідних дверей квартири, на що відповідачка категорично відмовила, доступ не надала.

Вказані вище обставини стали підставою для звернення представника позивача ОСОБА_1 адвоката Трепака В.С. із цим позовом, в якому він просить суд усунути перешкоди у користуванні квартирою, шляхом його вселення у квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 липня 2022 року позов задоволено. Усунено перешкоди у користуванні квартирою, шляхом вселення ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 .

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що обставини викладені в позові підтверджені позивачем належними доказами, оскільки позивачу на праві приватної спільної часткової власності належить 7/20 спірної квартири.

Не погодившись з прийнятим рішенням представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Олійник А.М. подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач не проживає вже більше трьох років в квартирі по АДРЕСА_2 , не утримує та не здійснює оплату комунальних платежів по спірній квартирі. Лише у 2021 року позивачем було заявлено відповідачу, що він має бажання заселитись до квартири. Однак, дії позивача спрямовані на те, щоб спричинити відповідачу незручності та морально зашкодити.

Судом першої інстанції при прийнятті рішення не досліджено і не враховано ту обставину, що співжиття з позивачем є неможливим, оскільки останній постійно вчиняв сварки, висловлювався нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою принижував гідність відповідача. Так, 02 грудня 2021 року Вінницький міським судом Вінницької області ОСОБА_1 був притягнутий до адміністративної відповідальності у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП.

Крім того, відповідач наголошує, що відповідно до ст.47 Житлового Кодексу України норма жилої площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 кв.м. на одну особу, квартира по АДРЕСА_1 є однокімнатною та має житлову площу розміром 17,1 кв.м. Враховуючи, що ОСОБА_1 належить 7/20 частки квартири то вселення до неї буде порушувати мінімальні житлові норми як для позивача так і для відповідача.

18 жовтня 2022 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Трепак В.С. подав відзив на апеляційну скаргу в якому заперечив аргументи викладені в апеляційній скарзі вказавши, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку задовольнивши позовні вимоги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, заперечення викладені у відзиві на апеляційну скаргу, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що постановою Вінницького апеляційного суду від 13 квітня 2021 року апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 задоволено. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 лютого 2021 року скасовано та ухвалене нове. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 7/20 частки однокімнатної квартири АДРЕСА_3 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 13/20 частки однокімнатної квартири АДРЕСА_3 (а.с.25-29).

Ухвалою Верховного суду від 12 травня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Вінницького апеляційного суду від 13 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, не прийнято до розгляду та повернуто заявниці (а.с.98-102).

Як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, за ОСОБА_1 зареєстровано на праві приватної спільної часткової власності 7/20 квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.35-36).

Як вбачається з листа Вінницького районного управління поліції №940мр/200-21 від 21 травня 2021 року, позивач ОСОБА_1 звернувся до поліції із заявою про невиконання колишньою дружиною ОСОБА_2 рішення суду та перешкоджання в користуванні квартирою та майном за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.39-40).

Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно з частинами першою, третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно з положеннями ст. ст. 379, 382 ЦК України квартира є об`єктом права власності.

Частиною першою статті 383 ЦК України передбачено, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ст. ст. 150, 155 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім передбачених законом випадків.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Матеріалами справи встановлено право спільної часткової власності ОСОБА_1 на частину квартири, яке не припинено.

Встановленим є також чинення перешкод ОСОБА_2 у доступі ОСОБА_1 до спірної квартири, чим порушено його законні права на користування та розпорядження своєю часткою у зазначеному нерухомому майні, які підлягають захисту шляхом його вселення.

Визначальним для захисту права на підставі ст. 391 ЦК України є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

На думку апеляційного суду, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ці обставини доведені позивачем та задовольнив позов позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не прийнято до уваги ті обставини, що позивач своєю протиправною поведінкою робить неможливим його спільне проживання з відповідачем, апеляційним судом до уваги не приймаються оскільки вказані обставини не можуть слугувати підставою для позбавлення особи права на житло, співвласником якого він є.

Покликання апелянта на те, що вселення до квартири позивача буде порушувати мінімальні житлові норми як для позивача так і для відповідача встановлені ст.47 Житлового Кодексу України не заслуговують на увагу, оскільки визначена вказаною статтею норма Житлового Кодексу не поширюється на правовідносини, що виникли між сторонами, а застосовується, зокрема, при вирішенні питання про надання житла.

Посилання заявника на постанову Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року № 756/9713/16-ц не заслуговують на увагу, оскільки у зазначеній справі встановлені інші фактичні обставини, відмінні від справи, що є предметом апеляційного перегляду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а вказане рішення - без змін.

Враховуючи вище наведене, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір місцевий суд повно, всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Олійника Андрія Михайловича залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді О.В. Ковальчук

Т.М. Шемета