Справа № 302/855/22
Номер рядка звіту 75
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.10.2022 смт.Міжгір`я

Міжгірський районний суд Закарпатської області

в складі: головуючого - судді Сидоренко Ю.В.,

при секретарі: Царь О.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Кривка П. П.,

представника відповідачів адвоката Микуліна М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт.Міжгір`я цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міжгірської центральної бібліотечної системи, Відділу освіти, сім`ї, молоді, спорту та культури виконавчого комітету Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області, про визнання протиправним та скасування наказу та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Міжгірського районного суду Закарпатської області з позовом до Міжгірської центральної бібліотечної системи, Відділу освіти, сім`ї, молоді, спорту та культури виконавчого комітету Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області, про визнання протиправним та скасування наказу та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що вона працює у відповідача на посаді бібліотекаря відділу обслуговування Міжгірської Центральної районної бібліотеки з 04 травня 2012 року за основним місцем роботи та на умовах постійного трудового договору з оплатою праці згідно штатного розпису та тарифікації, згідно наказу про прийняття на роботу за №16-к від 04 травня 2012 року.

Також позивачка вказує, що у травні 2022 року керівник Міжгірської ЦБС її разом з іншими працівниками бібліотеки повідомила, що у зв`язку з введеним в Україні воєнним станом, їм необхідно подати заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати до закінчення періоду воєнного стану. Необхідність подачі такої заяви відповідачем обґрунтовувалась вказівками керівництва, проблемами з фінансуванням бібліотечної системи та тимчасовістю цих заходів до 25.05.2022 року. Також наголошувалось на тому, що це стосується всіх без винятку працівників і що аналогічні заходи проводяться також і по інших установах та організаціях.

Відповідачем було видано наказ № 21-В від 09 травня 2022 про надання їй відпустки без збереження заробітної плати з 09 травня 2022 року.

Позивачка зазначає, що тоді мова йшла про неоплачувану відпустку строком на 16 календарних днів та вона разом з іншими працівниками написали заяви про надання їм відпустки без збереження заробітної плати за запропонованим відповідачем взірцем, вважаючи, що це дійсно можливо викликано виробничою чи фінансовою необхідністю і несучи певні тимчасові незручності, вони тим самим зроблять свій невеликий внесок у забезпечення фінансової безпеки держави на час війни.

Проте, як вказує позивачка ОСОБА_1 , ні 25 травня 2022 року, ні пізніше відповідач не повідомив її про необхідність вийти на роботу. Її неодноразові усні звернення та прохання пояснити, коли вони зможуть приступити до роботи, відповідач ігнорував. Оскільки всі дорослі члени моєї сім`ї по місцю своєї роботи опинилися в такій же ситуації, їх сім`я фактично залишилася без матеріальних засобів до існування, без можливості працювати та отримувати заробітну плату, тощо, щоб забезпечити мінімальні потреби сім`ї та здійснювати оплату комунальних послуг. Крім того, у засобах масової інформації та соціальних мережах почали публікуватися правові роз`яснення, що вимоги роботодавця до працівників масово йти у відпустки без збереження заробітної плати під приводом дії воєнного стану в України, є неприпустимим порушенням трудових прав працівників, які призводять не до стабілізації, а до розхитування економічної та політичної ситуації у країні.

17 червня 2022 року вона звернулася з письмовою заявою до відповідача з проханням допустити її до роботи на займаній посаді. На подану нею заяву відповідач не відреагував і письмової відповіді їй не надав, а тому вона змушена звернутися до суду з даним позовом, в якому просить: Визнати протиправним та скасувати наказ відповідача Міжгірської ЦБС № 21-В від 09 травня 2022 року про надання їй. ОСОБА_1 відпустки без збереження заробітної плати з 09 травня 2022 року з виплатою середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу з 09.05. 2022 року по день постановлення судового рішення. Стягнути з відповідача судові витрати в сумі 6 000 грн., понесених на оплату судового збору в сумі 992 грн. 40 коп. та витрати на надання правничої допомоги адвоката в сумі 6000 грн.

Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 12.08.2022 відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом (повідомленням) сторін (а.с.22-23).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Кривка П.П. підтримали заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги за підставами, викладеними у позовній заяві. Позов просять задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідачів Відділу освіти, сім`ї, молоді, спорту та культури виконкому Міжгірської селищної ради, Міжгірської центральної бібліотечної системи адвокат Микулін М.М. проти заявлених позовних вимог ОСОБА_1 заперечує, вважає позов безпідставним, необґрунтованим та просить у задоволенні заявлених ОСОБА_1 позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В судове засідання відповідач Міжгірської центральної бібліотечної системи не з`явився, про день та час судового розгляду справи був сповіщений судом своєчасно та належним чином (а.с.39), про причини неявки суду не повідомлено, проте до суду надійшла заява представника відповідача ОСОБА_2 про розгляд справи без її участі. Відзив на позов ОСОБА_1 на адресу суду не подано.

Вислухавши в судовому засіданні позивача, представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами цивільної справи, суд вважає, що заявлені позивачкою ОСОБА_1 позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною першою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України).

Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина 3).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частини 1, 2 статті 12 ЦПК України).

За змістом частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 77 та частиною другою статті 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працює в Міжгірській Центральній районній бібліотеці відділу культури Міжгірської районної державної адміністрації, на посаді бібліотекаря відділу обслуговування Міжгірської центральної районної бібліотеки, з 04 травня 2012 року, що підтверджується наказом № 16-к про прийняття на роботу від 04.05.2012, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.13).

09.05.2022 року ОСОБА_1 подано на ім`я директора Міжгірської ЦБС заяву про надання їй відпустки без збереження заробітної плати, з 09 травня 2022 року (а.с.14).

Наказом директора Центральної бібліотечної системи від 09 травня 2022 року № 21-в бібліотекарю відділу обслуговування Міжгірської центральної районної бібліотеки Шемет Марії Михайлівні надано відпустку без збереження заробітної плати, з 09 травня 2022 року (а.с.16).

Як зазначає позивачка, нею разом з іншими працівниками були написані заяви про надання їм відпустки без збереження заробітної плати за запропонованим відповідачем зразком, вважаючи, що це дійсно викликано виробничою чи фінансовою необхідністю, та обумовлюючи строк неоплачуваної відпустки 16 календарних днів.

На звернення позивача до директора Міжгірської ЦБС із заявою від 17.06.2022 року (а.с.17), відповіді не надано.

Наказ № 21-в від 09 травня 2022 року про надання ОСОБА_1 відпустки без збереження заробітної плати суд вважає таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, з огляду на наступне.

Згідно з п.7 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути: 3) припинення дії яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення.

Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю передбачені статтями 43-46 Конституції України. Разом з тим відповідно до статті 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом.

Статтею 5-1 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), серед іншого визначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Статтею 23 Загальної декларації прав людини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.

Відповідно до підпункту 5 пункту 1 статті 6 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Указі Президента України про введення воєнного стану зазначається вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України від 24.04.2022 року №64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Згідно з пунктом 3 Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34,38,39,41-44,53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Указом Президента України №573/2022 від 12 серпня 2022 року «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» на часткову зміну статті 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ (зі змінами, внесеними Указом від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-ІХ, Указом від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-ІХ, та Указом від 17 травня 2022 року № 341/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-ІХ), продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

Станом на 09 травня 2022 року діяв Указ Президента України від 18 квітня 2022 року № 259/20222022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» затверджено Законом № 2212-IX від 21.04.2022, яким дію воєнного стану в Україні було продовжено до 25 травня 2022 року.

15.03.2022 року Верховною Радою України прийнято Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» №2136-ІХ, який набув чинності 24 березня 2022 року.

Згідно з пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 2136-ІХ главу XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України доповнено пунктом 2 такого змісту: «Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Згідно з частинами другою, третьою статті 1 Закону №2136-ІХ на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

З огляду на вищевикладене, положення Закону №2136-ІХ, які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану. Водночас, інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону №2136-ІХ також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем.

Відповідно до ст.21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За змістом цієї норми при укладенні трудового договору на роботодавця покладаються обов`язки по забезпеченню умов праці Працівника, необхідних йому для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 5-1 КЗпП України встановлено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконному звільненні, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про відпустки" одним із видів відпусток є відпустка без збереження заробітної плати, яка надається відповідно до статей 25, 26 даного Закону.

Відпустка без збереження заробітної плати за згодою сторін передбачена статтею 26 зазначеного Закону. За сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.

Таким чином, основною підставою для надання такої відпустки має бути: згода сторін, сімейні обставини та інші причини, а також тривалість не більше 15 календарних днів на рік.

24 березня 2022 року набрав чинності Закон № 2136IX "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану", яким було запроваджено додаткову підставу надання відпустки без збереження зарплати.

Відповідно до ч.3 ст.12 Закону № 2136 на період дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого ч.1 ст.26 Закону про відпустки. Цей вид відпустки не є обов`язковим. Але головною умовою надання такої відпустки залишається ініціатива працівника.

Роботодавець не може примусити працівника піти у неоплачувану відпустку або надавати таку відпустку на невизначений термін, без обмеження її конкретним строком.

Відповідно до ст..17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 70 рішення у справі "Рисовський проти України" (№ 29979/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип "належного урядування", зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовний спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій,мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості уникати виконання своїх обов`язків.

Статтею 13 "Право на ефективний засіб юридичного захисту" Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahalv. theUnitedKingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).

Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 06 вересня 1978 року у справі "Класс та інші проти Німеччини", "із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності і належної правової процедури"

Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб`єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту.

У рішенні від 31.07.2003 року по справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

Крім того, 05.12.2008 року Державним комітетом статистики України видано наказ № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» (зі змінами, внесеними згідно з Наказом Державного комітету статистики N 496 від 25.12.2009). Наказ є чинним на даний час.

Цим наказом з метою подальшого вдосконалення державних статистичних спостережень підприємств, установ, організацій щодо обліку особового складу, використання робочого часу та розрахунків з працівниками із заробітної плати затверджено та введено в дію з 1 січня 2009 року типові форми первинної облікової документації підприємств, установ, організацій, що додаються: п.1.2.Форма № П-3 "Наказ (розпорядження) про надання відпустки".

Згідно затвердженої наказом типової форми № П-3 наказ про надання відпустки повинен обов`язково містити такий реквізит, як календарний період надання відпустки з зазначенням кількості днів відпустки.

Разом з тим, в оскаржуваному наказі № 21-в від 09.05.2022 року, виданого директором ЦБС, хоч і зазначено, що він виданий за Формою № П-3, затвердженою Держкомстатом України, взагалі не зазначено календарного періоду, на який саме надано ОСОБА_1 відпустка без збереження заробітної плати та кількість календарних днів наданої відпустки.

Таким чином, наказ відповідача не відповідає вимогам чинного трудового законодавства та наказу Державного комітету статистики України № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» від 05.12.2008 року.

Оцінивши досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, врахувавши встановлені судом обставини, суд зазначає, що Міжгірською ЦБС не доведено належними та допустимими доказами законність та обґрунтованість оскаржуваного наказу, оскільки в наказі № 21-в від 09.05.2022 року не зазначено календарного періоду, на який саме надано працівнику Міжгірської ЦБС ОСОБА_1 відпустка без збереження заробітної плати та кількість календарних днів такої відпустки, що є порушенням вимог ст.ст.25,26 Закону України "Про відпустки" та при цьому суд зауважує, що роботодавець не може примусити працівника піти у неоплачувану відпустку або надавати таку без обмеження її конкретним строком.

З урахуванням вищенаведеного, позов у цій частині підлягає задоволенню.

При вирішення питання обґрунтованості позову в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходить з наступного.

Надання працівнику відпустки без збереження заробітної плати на невизначений строк, що слідує з оскаржуваного наказу, не припиняє трудових відносин та не є звільненням у розумінні положень КЗпП України, проте фактично позбавляє працівника роботи і належного йому заробітку, який би він мав отримав, коли б працював на своєму робочому місці чи виконував покладені на нього трудові обов`язки. відповідно до положень статті 13 Закону України №2136-ІХ від 15.03.2022 «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». У випадку, якщо наказ буде визнаний незаконним та скасованим, то це, на думку суду, створить ситуацію, яка як для роботодавця так і для працівника, буде фактичним вимушеним прогулом, викликаним протиправними діями роботодавця.

Верховний Суд України у своїй постанові від 16.09.2015 року по справі №21-1465а15 зазначив, що у випадку задоволення позову, рішення суду має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.

На думку Великої Палати Верховного Суду, зазначеній в постанові від 08.02.2022 року у справі № 755/12623/19 на підставі системного аналізу положень трудового законодавства середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Зміст позовних вимог та спосіб (способи) захисту прав або інтересів позивача і який позивач просить суд визначити у рішенні.

Тому, у даному випадку, суд, керуючись відповідно до частини 1 статті 10 ЦПК України принципом верховенства права, вважає за можливе, з метою відновлення порушених трудових прав працівника, застосувати за аналогією закону, що передбачено частиною 9 статті 10 ЦПК України, положення статті 235 КЗпП України, якою передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Згідно з п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню; оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Згідно довідки Відділу освіти, сім`ї, молоді, спорту та культури виконавчого комітету Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області за вих.№ 01-15/516 від 08.08.2022 року, заробітна плата позивача ОСОБА_1 за останні два місяці становить: лютий 2022 року 8905,00 грн., березень 2022 року 8905,00 грн., та середньоденна заробітна плата на посаді бібліотекаря становить 424,05 грн (а.с.20).

Кількість робочих днів у вказаний період становить 123 дні (17 днів у травні 2022 року + 22 дні у червні + 21 день у липні + 23 дні у серпні + 22 дні у вересні + 19 днів у жовтні 2022 року. Та середньоденна заробітна плата для вирахування середнього заробітку становить 424,05 грн. (8905,00 грн. + 8905,00 грн.: 42 дні = 424,05 грн.).

Отже, час вимушеного прогулу за період з 09 травня 2022 року по 27 жовтня 2022 року (день ухвалення рішення), складає робочих днів: травень 2022 року 17 днів, червень 2022 року 22 дні, липень 2022 року 21 день, серпень 2022 року 23 дні, вересень 2022 року 22 дні, жовтень 2022 року 19 днів.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09 травня 2022 року по 27 жовтня 2022 року складає 123 робочих днів, а середньоденна заробітна плата складає 424,05 грн., а тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 52 582,20 грн. (123 дні х 424,05 грн.).

Виходячи з встановлених в судовому засіданні обставин, суд вважає, що права позивачки ОСОБА_1 були порушені та підлягають захисту у заявлений нею спосіб.

Отже, з відповідача Відділу освіти, сім`ї, молоді, спорту та культури виконавчого комітету Міжгірської селищної ради на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 52 582,20 грн., з утриманням із цієї суми податків та інших обов`язкових платежів.

Таким чином, суд дійшов висновку про обгрунтованість та задоволення позовних вимог в цій частині.

Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат за заявленими ОСОБА_1 позовними вимогами в частині відшкодування витрат на правничу допомогу, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.ч.1,3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом судової справи, належать зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з положеннями частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частинами 1, 3, 4 статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За змістом частин 5 та 6 вказаної статті, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Так, з матеріалів позовної заяви вбачається, що між позивачкою ОСОБА_1 та адвокатом Кривка Павлом Павловичем укладено Договір про надання правничої допомоги від 08.08.2022 року, примірник якого є в матеріалах справи (а.с.8).

Відповідно до ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4).

Позивачкою ОСОБА_1 на підтвердження понесених судових витрат надано суду Додаток до Договору про надання правничої допомоги від 08.08.2022 року, відповідно до якого адвокат Кривка П.П. надав замовнику ОСОБА_1 юридичні послуги на загальну суму 6000,00 грн., які складаються з: попереднього опрацювання матеріалів, нормативної, законодавчої бази (700 грн.), формування правової позиції, консультування (700 грн.), ознайомлення з матеріалами справи, підготовка процесуальних документів по справі (2100 грн.), виготовлення копій та посвідчення документів, що додаються до матеріалів справи (350 грн.), участь адвоката в судових засіданнях (2100 грн.) (а.с.9), оригінал квитанції від 08.08.2022 року, відповідно до якої адвокатом Кривка П.П. отримано від ОСОБА_1 6000 грн. за надання правничих послуг (а.с.12).

Вищенаведені документи судом можуть бути оцінені як належні та достатні у розумінні положень ст.ст.77-80 ЦПК України, оскільки підтверджують факт понесених (здійснених) позивачкою ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу.

Як встановлено судом, за наданням професійної правничої допомоги ОСОБА_1 у цивільній справі № 302/855/22 (провадження № 2/302/235/22) за пред?явленим нею позовом до Міжгірської центральної бібліотечної системи, Відділу освіти, сім`ї, молоді, спорту та культури виконавчого комітету Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області, про визнання протиправним та скасування наказу та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, - в інтересах позивачки ОСОБА_1 діяв адвокат Кривка П.П, повноваження якого підтверджуються Договором про надання правничої допомоги від 08.08.2022 року та який здійснює свою діяльність на підставі Ордеру про надання правової допомоги серія ЗР №12783 від 08.08.2022 року (а.с.10).

Виходячи з того, що позивачем ОСОБА_1 при пред?явленні нею позову до суду понесені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6000,00 грн., що підтверджено Додатком до Договору про надання правничої допомоги від 08.08.2022 року (а.с.9), квитанцією від 08.08.2022 року на суму 6000 грн. (а.с.12) та заявлені позивачкою ОСОБА_1 позовні вимоги підлягають задоволенню, а тому, відповідно до положень ст.ст.133,141 ЦПК України з відповідача, який є розпорядником коштів, на користь позивача ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені нею та документально підтверджені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн.

Також, як вбачається з матеріалів справи, позивачем за подання до суду позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 992,40 грн. (а.с.1), сума якого підлягає стягненню на його користь з відповідача, який є розпорядником коштів.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.9,12,13,76-81,133,137,141,259,263-265,268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Міжгірської центральної бібліотечної системи, Відділу освіти, сім`ї, молоді, спорту та культури виконавчого комітету Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області, про визнання протиправним та скасування наказу та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Міжгірської центральної бібліотечної системи № 21-в від 09 травня 2022 року «Про надання відпустки без збереження заробітної плати ОСОБА_1 »

Стягнути з Відділу освіти, сім`ї, молоді, спорту та культури виконавчого комітету Міжгірської селищної ради (, адреса місцезнаходження: Закарпатська область, Хустський район, смт.Міжгір?я, вул.Шевченка, 86) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09 травня 2022 року по 27 жовтня 2022 року включно, в сумі 52582 (п`ятдесят дві тисячі п`ятсот вісімдесят дві) гривні 20 копійок, із відрахуванням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Відділу освіти, сім`ї, молоді, спорту та культури виконавчого комітету Міжгірської селищної ради (, адреса місцезнаходження: Закарпатська область, Хустський район, смт.Міжгір?я, вул.Шевченка, 86) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000,00 (шість тисяч) гривень, судовий збір в розмірі 992 (дев?ятсот дев?яносто дві) гривні 40 копійок, а всього стягнути - 6 992 (шість тисяч дев?ятсот дев?яносто дві) гривні 40 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Міжгірського районного суду Закарпатської області: Ю. В. Сидоренко