Головуючий у І інстанції Белоконна І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня2022року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Гуля В.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного судусправу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 29 липня 2022 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії Головного державного виконавця Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),

В С Т А Н О В И В :

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаною скаргою, в якій просила визнати неправомірною бездіяльність головного державного виконавця Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Поліщук В.В. щодо незняття арешту з рухомого і нерухомого майна ОСОБА_1 за постановами головного державного виконавця Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Поліщук В.В. від 03.10.2016 року, від 24.06.2017 року по виконавчому провадженню №52423505 та зобов`язати головного державного виконавця Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Поліщук В.В., а у випадку нездійснення нею повноважень державного виконавця, - уповноважену особу Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), зняти арешт, накладений постановами головного державного виконавця Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Поліщук В.В. від 03.10.2016 року, від 24.06.2017 року по виконавчому провадженню №52423505, у тому числі зняти арешт з житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , вартістю 20 000,00 грн., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 217.

Обгрунтовуючи скаргу, ОСОБА_1 посилалась на те, що 01.06.2022 року вона збиралася зареєструвати на своє ім`я транспортний засіб і при цьому випадково дізналась, що на все її рухоме та нерухоме майно накладений арешт постановами суб`єкта оскарження від 03.10.2016 (щодо рухомого майна) та від 24.06.2017 (щодо нерухомого майна) по виконавчому провадженню № 52423505. Тобто,по одному виконавчому провадженню безпідставно приймалися дві постанови про арешт майна заявника: 03.10.2016 року при відкритті виконавчого провадження і 24.06.2017року вже після закриття виконавчого провадження. Постановою від 23.06.2017 рокусуб`єкт оскарження повернув виконавчий лист банку.

Заявник зазначила, що арешт на її майно накладений в межах виконавчого провадження щодо стягнення з неї на користь ПАТ «ПУМБ» кредитної заборгованості.Через світову кризу 2008-2009 років ОСОБА_1 була не в змозі сплачувати банку кредит, тому у 2016 році позасудовим шляхом вона добровільно віддала банку іпотечну квартиру на підставі іпотечного застереження у договорі іпотеки від 07.06.2007 року № 5375823, внаслідок чого банк став власником її іпотечної квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Заявник склала з банком угоду про припинення усіх зобов`язань за кредитним договором від 07.06.2007 року та за актом від 04.03.2017 рокупередала квартиру у користування банку.

Проте, банк отримав в Оболонському районному суді м. Києва виконавчий лист від 26.09.2014року про стягнення з ОСОБА_1 на користь банку 116 352,48 доларів США і 70 257,61 грн. заборгованості на підставі чинного рішення суду від 08.11.2012 року.

Як з`ясувалося в подальшому, виконавче провадження № 52423505, в рамках якого накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно заявника, було відкрите суб`єктом оскарження з 03.10.2016 по 23.06.2017 року саме по вищевказаному виконавчому листу.

Жодних документів по виконавчому провадженню № 52423505 боржник не отримувала і не оскаржувала, так як на той час вже не проживала у м. Києві.

26 червня 2019 року за Договором дарування ОСОБА_1 стала одноособовим власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_3 .

Наприкінці 2019 року і на початку 2020 року арешту на майні заявника не було.

Заявник у скарзі зазначала про те, що їй відомо, що виконавчий лист подавався банком до виконання двічі, а суб`єкт оскарження двічі відкривав виконавчі провадження, і у подальшому двічі їх закривав, а саме: ВП № 46532585 з 16.02.2015 по 21.03.2016, ВП № 52423505 з 03.10.2016 по 23.06.2017.

Останній раз виконавчий лист був повернутий банку постановою від 23.06.2017 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України від 02.06.2016 «Про виконавче провадження», за відсутності у ОСОБА_1 майна, на яке можливо звернути стягнення, і з зазначенням, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений довиконання в строк до 23.06.2020.

У своєму листі від 28.01.2022 суб`єкт оскарження відмовив ОСОБА_1 у знятті арешту з її майна, посилаючись на те, що остання не погасила виконавчий збір та витрати на проведення виконавчих дій, а також на те, що у суб`єкта оскарження відсутні повідомлення від банку про відсутність у ОСОБА_1 боргових зобов`язань за кредитним договором.

Заявник вважає, що суб`єкт оскарження протиправно не навів, який саме розмір виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій вона повинна сплатити, за яким саме виконавчим провадженням, а також не надав засвідчену копію відповідного процесуального рішення.При цьому суб`єкту оскарження достеменно відомо про відсутність у заявника боргових зобов`язань за кредитним договором, оскільки він брав участь у розгляді справи №756/12528/19 за її заявою про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню.

Додатково заявник зазначила, що вона дізналася про порушення свого права власності і законних інтересів 01.06.2022, але через військовий стан і свою малозабезпеченість не змогла вчасно звернутися до адвоката, тому просила поновити їй строк на оскарження дій головного державного виконавця Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 29 липня 2022 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою, ОСОБА_1 подала на неї апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила ухвалу скасувати та постановити по справі нове судове рішення про задоволення скарги.

В обгрунтування апеляційної скарги, ОСОБА_1 зазначила, що у діях і бездіяльності суб`єкта оскарження на протязі чотирьох років є порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і ст. 41 Конституції України, в яких зазначено: кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно правових висновків, зроблених Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 13.07.2022 року у справі № 2/0301/806/11:

- наявність протягом тривалого часу (майже 10 років) не скасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном;

- застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;

- відмова в задоволенні скарги унеможливила б подальше здійснення належного захисту майнових прав заявника щодо зняття арешту з його майна, оскільки чинне законодавство не регулює питання зняття арешту у випадку добровільного виконання виконавчого документа після повернення його стягувачу.

Суд в оскаржуваній ухвалі не спростував жодного юридичного факту і обставини, які були зазначені у скарзі і підтверджені письмовими доказами - документами, доданими до скарги на 30 аркушах.

При цьому, положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України не можутьбути застосовані, так як справи № 756/12528/19 і № 756/4902/22 ґрунтуються на зовсім різних юридичних фактах і обставинах, і крім того не мають жодного відношення до виконавчого провадження № 46532585.

В оскаржуваній ухвалі суд відтворив дослівно дві сторінки тексту з ухвали від 04.12.2019 року по справі №756/12528/19 судді Майбоженко А.М., видав їх за обставини, які нібито встановлені попереднім судом. Таким чином, апеляційний суд робив ревізію ухвали від 04.12.2019 року по справі №756/12528/19, залишив її чинною не за викладками, що наведені у п. 4 апеляційної скарги, а за іншими обставинами, а саме відсутністю на час розгляду справи виконавчого провадження та відсутністю на час розгляду справи арешту майна.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 та її представник - адвокат Бойко Д.О. апеляційну скаргу підтримали та просили про її задоволення з викладених у ній підстав.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, а ухвали суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 04 грудня 2019 року ухвалою Оболонського районного суду м. Києва залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. Постановою Київського апеляційного суду від 12.03.2020 року вказану вище ухвалу залишено без змін.

У мотивувальній частині ухвали суду першої інстанції від 04 грудня 2019 року встановленінаступні обставини.

05 березня 2013 року набрало законної сили рішення Оболонського районного суду м. Києва від 08.11.2012 року, яким задоволено позовні вимоги ПАТ «Перший український міжнародний банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованостіта стягнуто з відповідачів солідарно суму заборгованості за кредитним договором від 07.06.2007 року № 5355544 у розмірі 116352,48 доларів США, 70 257,61 грн. та судовий збір у розмірі 1 411,50 грн. з кожного.

В період з 16.02.2015року по 21.03.2016року на виконанні у Оболонському районному відділі ДВС перебувало виконавче провадження № 46532585 по виконанню виконавчого листа, виданого на підставі вищевказаного судового рішення.

18 березня 2016 року в межах даного виконавчого провадження державним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника суми виконавчого збору у розмірі 10% суми боргу.

Дана постановане оскаржена і є чинною.

Виконавчий лист № 2-2314 повторно пред`явлений на виконання до відділу ДВС 30.09.2016року.

03 жовтня 2016 року відкрито виконавче провадження № 52423505 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від 07.06.2007 року № 5355544 у розмірі 116 352,48 доларів США, 70 257,61 грн. Того ж дня постановою державного виконавця накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону його відчуження.

24 квітня 2017 року постановою Головного державного виконавця Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Поліщук Віти Віталіївни накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону його відчуження.

23 червня 2017 виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з відсутністю майна боржника.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з її необґрунтованості та безпідставності, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з ч. 1 ст. 5 цього ж Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення (ст. 26 Закону).

Статтею 27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби.

Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

У разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

У разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

Виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Примусове виконання державним виконавцем виконавчого листа, виданого на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, свідчить про те, що на момент відкриття виконавчого провадження боржником не було в добровільному порядку виконано рішення суду, що зумовило початок процедури його примусового виконання.

Задоволення вимог стягувача не шляхом стягнення боргу державним виконавцем, а шляхом задоволення вимог іпотекодержателя, який є стягувачем у виконавчому провадженні, не свідчить про те, що на момент відкриття виконавчого провадження обов`язок боржника був відсутній повністю або частково у зв`язку його припиненням, добровільним виконанням боржником або з інших підстав.

Пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання є підставою для нарахування та стягнення з боржника виконавчого збору. Звільнення боржника від його сплати шляхом визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню суперечить меті правового інституту виконавчого збору.

У Постанові від 13 липня 2022 року у справі № 2/0301/806/11 (провадження № 61-3814св22) Верховний Суд зауважив, що повернення виконавчого документа стягувачу на підставі ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції на момент вчинення таких дій) не встановлювало прямого обов`язку державного виконавця знімати арешт із майна боржника.

Верховний Суд зазначив, що арешт майна боржника здійснюється для забезпечення реального виконання виконавчого документа. А в разі повного виконання виконавчого документа підстав для збереження чинності арешту майна боржника немає.

Під час розгляду справи заявником суду не було надано належних, допустимих та достатніх доказів того, що у межах виконавчого провадження № 46532585 боржником ОСОБА_1 було сплачено виконавчий збір згідно постанови державного виконавця від 18 березня 2016 року,в зв`язку із чим правильним є висновок суду про відсутність підстав, визначених Законом України «Про виконавче провадження», для зобов`язання державного виконавця зняти арешт, накладений на майно заявника, як боржника у виконавчому провадженні, до виконання останнім покладених на нього зобов`язань зі сплати виконавчого збору.

При цьому, згідно відповіді Оболонського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 28.01.2022 року (а.с.33) на звернення адвоката Бойка Д.О. дійсно, вбачається, що 26.06.2017 року державним виконавцем, керуючись п. 2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про повернення виконавчого документу без виконання. Дана підстава повернення виконавчого документу стягувачу не передбачає наслідку зняття арешту та вилучення обтяжень, оскільки боржником не погашено виконавчий збір та витрати за проведення виконавчих дій.

Відповідно до вимог ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно ст.451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

Враховуючи те, що судом при розгляді справи встановлено, що головний державний виконавець Поліщук В.В., виконуючи свої обов`язки в межах виконавчих проваджень по стягненню з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованості за кредитним договором, діяла відповідно до закону та в межах повноважень, в тому числі при накладенні арештів на майно боржника, та зважаючи на недоведеність заявником наявності підстав для зобов`язання державного виконавця зняти арешти, накладені в рамках виконавчого провадження по виконанню судового рішення, у зв`язку із поверненням виконавчого документу стягувачу, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав до задоволення скарги ОСОБА_1 про визнання дій державного виконавця неправомірними та зобов`язання державного виконавця вчинити дії по зняттю арешту, накладеного на рухоме та нерухоме майно заявника, як боржника у виконавчому провадженні.

Доводи апеляційної скарги про те, що дії та бездіяльність державного виконавця порушують статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і ст. 41 Конституції України, колегією суддів відхиляються, оскільки відмова державного виконавця у знятті арешту, накладеного ним в рамках виконавчого провадження, ґрунтується на законі, який в даній ситуації не передбачає обов`язку державного виконавця знімати арешт у зв`язку із поверненням виконавчого документу стягувачу. Крім того, права ОСОБА_1 по володінню та користуванню майном накладеним на це майно арештом жодним чином не обмежуються, оскільки арешт, як засіб забезпечення, спрямований лише на унеможливлення відчуження даного майна до повного виконання боржником своїх обов`язків у виконавчому провадженні.

Необгрунтованими є і доводи скарги про незаконність посилання суду в оскаржуваній ухвалі на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 04 грудня 2019 року по справі №756/12528/19 за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, оскільки, на думку апелянта, ці справи ґрунтуються на різних юридичних фактах і обставинах.

Так, вищевказана ухвала Оболонського районного суду м. Києва від 04 грудня 2019 року по справі №756/12528/19 за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, обґрунтовується тими ж фактичними обставинами, на які посилається ОСОБА_1 і у своїй скарзі на бездіяльність головного державного виконавця, зазначаючи про наявність судового рішення про стягнення з неї на користь банку кредитної заборгованості, відкриті з метою примусового виконання даного рішення виконавчі провадження: ВП № 46532585 з 16.02.2015 по 21.03.2016, ВП № 52423505 з 03.10.2016 по 23.06.2017, а також зазначаючи про обставини добровільного виконання нею зобов`язань перед банком.

Враховуючи викладене, посилання суду в оскаржуваній ухвалі від 29 липня 2022 року на обставини, встановлені ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 04 грудня 2019 року по справі №756/12528/19, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 12 березня 2020 року, є обґрунтованими, не свідчать про порушення судом норм процесуального закону та не являються підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Інші доводи апеляційної скарги заявника зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та невірного розуміння заявником вимог чинного законодавства; ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм належну та об`єктивну оцінку у своїй ухвалі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування згідно вимог ч. 1 ст. 375 ЦПК України відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 29 липня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий :

Судді: