Провадження № 22-ц/802/330/22 Категорія: 62 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

секретаря Кіт А. Д.,

з участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу запозовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Юхименко Ірина Віталіївна про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання права на спадкування за законом четвертої черги спадкоємців та зміну черговості одержання права на спадкування за законом, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Філіпович-Силки Тетяни Юріївни на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 листопада 2021 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 грудня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 (далі - відповідач, ОСОБА_4 ) третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Юхименко Ірина Віталіївна (далі - третя особа) про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання права на спадкування за законом четвертої черги спадкоємців та зміну черговості одержання права на спадкування за законом.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 2005 року позивач проживала однієї сім`єю як чоловік та жінка з ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач зазначає, що характер їх відносини з померлим були саме як чоловіка та жінки, вони складали одну сім`ю, проживали разом, мали спільний бюджет, спільні права та обов`язки.

Вказує, що протягом спільного життя з ОСОБА_5 вони спільно доглядали за батьками останнього.

Посилається на те, що мала постійний дохід та забезпечувала ОСОБА_5 та його батьків необхідним продуктами, одягом, ліками. Вказує, що в останні дні життя ОСОБА_5 перебував у безпорадному стані та вона постійно доглядала за ним.

Посилаючись на положення статті 74 Сімейного кодексу України (далі - СК України), статті 1259 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позивач просить суд:

1) встановити факт проживання позивача однієї сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_5 , з 2005 року до 02 травня 2020 року;

2) визнати за позивачем право на спадкування за законом четвертої черги спадкоємців за законом померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 ;

3) змінити черговість одержання права на спадкування після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , визнавши за позивачем право на спадкування за законом разом із спадкоємцями першої черги у рівних частках.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 листопада 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Юхименко Ірина Віталіївна про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання права на спадкування за законом четвертої черги спадкоємців та зміну черговості одержання права на спадкування за законом відмовлено.

Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 грудня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судові витрати з надання професійної правничої допомоги у розмірі 23 350,00 грн. (двадцять три тисячі триста п`ятдесят гривень).

Не погоджуючись з рішеннями суду, представник позивача адвокат Філіпович-Силка Т. Ю. подала апеляційну скаргу, вважає рішення незаконними та необґрунтованими, оскільки судом не доведено обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинами справи. Додаткове рішення про стягнення витрат на правничу допомогу просить скасувати, оскільки розмір стягнутих витрат на правничу допомогу є неспівмірним із заявленими вимогами, покликаючись на порушення судом норм процесуального, матеріального та міжнародного права, просить рішення скасувати, яким позов про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання права на спадкування за законом четвертої черги спадкоємців та зміну черговості одержання права на спадкування за законом задовольнити, додаткове рішення скасувати.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача адвокат Гламазда М П. просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

В даному судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали, представник відповідача адвокат Петрук І. В. апеляційну скаргу заперечив.

Суд апеляційної інстанції в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, заслухавши позивача, представника позивача та представника відповідача, дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на основні поданих сторонами доказів та показів допитаних свідків не булодоведено факту постійного спільного проживання позивача та померлого ОСОБА_5 , під час розгляду справи не було встановлено інших ознак сім`ї, як то наявність спільного бюджету, ведення спільного побуту, взаємних прав та обов`язків, характерних для подружжя чоловіка та жінки, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги про встановлення факту проживання позивача однієї сім`єю без шлюбу із ОСОБА_5 , з 2005 року до 02 травня 2020 року, є безпідставними. Оскільки суд відмовляє у задоволенні основної вимоги - про встановлення факту проживання однієї сім`єю без шлюбу, то слід відмовити також у задоволенні похідних від неї вимог про визнання спадкоємцем четвертої черги за законом та про зміну черговості спадкування.

Колегія суддів погоджується з висновком суду щодо відсутності достатніх та допустимих доказів на підтвердження факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, виходячи з наступних мотивів.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 21 СК України визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обов`язків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану.

У частині другій статті 2 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

А статтею 1264 ЦК України визначено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.19).

17 вересня 2020 року, вважаючи себе спадкоємцем померлого, позивачка ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області Юхименко І.В. із заявою про прийняття спадщини (а.с.42).

Із пояснень сторін слідує, що померлий ОСОБА_5 був розлучений, у спірному періоді у зареєстрованому шлюбі ні з позивачем, ні з іншими особами не перебував. Позивачка до квітня 2005 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, позивачка та померлий ОСОБА_5 офіційно не реєстрували свій шлюб в органах державної реєстрації актів цивільного стану.

На підставі показів свідків та письмових доказів суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що факт постійного спільного проживання як подружжя не був підтверджений належними та допустимими доказами.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що показами свідків було підтверджено спільне проживання позивачки з ОСОБА_5 спростовується матеріалами справи, зокрема, свідки у своїх поясненнях не вказали саме про постійне спільне проживання позивача та ОСОБА_5 , деякі свідки категорично заперечили даний факт,, при цьому деякі свідки вказували на наявність у померлого інших жінок. До показів свідка ОСОБА_6 , який є рідним сином позивачки, суд відноситься критично, оскільки він зацікавлений в розгляді справи, як близький родич позивача.

Так само критично суд оцінив покази свідка ОСОБА_7 , враховуючи, що свідок є подругою позивачки ОСОБА_1 , при цьому, стверджуючи, що ОСОБА_1 проживала з ОСОБА_5 з 2000-х років, жодних обставин їх спільного проживання не повідомила, одночасно вказує, що ніколи не була в них за місцем спільного проживання, тобто, спостерігати відповідні обставини проживання не могла.

Покази медичних працівників - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , також не можуть слугувати підставою стверджувати, що позивач та ОСОБА_5 постійно проживали разом, оскільки вони описують короткий проміжок часу перебування померлого на стаціонарному лікуванні перед своєю смертю.

Самі лише покази свідка ОСОБА_11 , який вказав, що є сусідом померлого ОСОБА_5 , а також свідка ОСОБА_12 , який вказав, що є другом померлого, без інших належних доказів, суд не може покласти в основу рішення про визнання факту постійного проживання сторін з 2005 року.

З матеріалів справи убачається, що позивач у справі забезпечена житлом, оскільки є співвласником житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , при цьому вона з 26.04.2000 року та її син з 03.02.2016 року зареєстровані в даному будинку, що свідчить, що саме ця адреса є постійним місцем проживання позивачки.(т.1 а.с.66-68), і даний факт нічим не спростовується.

Жодних документів, доказів спільних справ, зустрічей, подорожей, поїздок та іншого роду дозвілля, що характерне саме для сім`ї, позивачка суду першої інстанції також не надала.

Судом апеляційної інстанції за клопотанням представника позивача було оглянуто п`ять фотознімків, на яких зі слів позивачки було зображено її із ОСОБА_5 , проте з даних знімків не можна зробити висновок щодо їх спільного проживання, оскільки фотографії не прив`язані до будь-яких подій, які б могли свідчити про спільний побут чи спільні права та обов`язки.

Сам собою факт перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, щоміж ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю.

У постанові Верховного Суду від 08.12.2021 року у справі №531/295/19 зроблено правовий висновок про те, що для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться:

показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту;

документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки;

фотографії певних подій;

документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Факт наявності зі спадкодавцем спільного бюджету позивач також не довела належними та допустимими доказами, а в ході судового розгляду не змогла пригадати жодних спільних покупок з ним.

Доводи сторони позивача про те,що вона мала значні доходи, які вкладала у спільний бюджет, не підтверджені належними доказами, жодних відомостей про розмір свого заробітку у період 2005-2020 роки позивачкоюне надано.

Разом з тим, в заперечення доводів позивача та її представника щодо цього стороною відповідача надані суду докази значних доходів спадкодавця від зайняття підприємницькою діяльністю у 2017-2019 роках(т.1 а.с.69).

Крім того, встановлено, що ОСОБА_5 коштами допомагала мати, яка працювала в Італії, гроші на лікування надала дочка ОСОБА_4 , яка проживає в Німеччині, про що не заперечила позивачка.

Крім того, з показів свідка ОСОБА_13 , яка є головою ОСББ за місцем проживання ОСОБА_5 , убачається, що за певний період виникла заборгованість за комунальні послуги по квартирі ОСОБА_5 , і цю заборгованість погасила після смерті ОСОБА_5 не ОСОБА_1 , яка вважає себе цивільною дружиною померлого, а його дочка відповідачка у справі ОСОБА_4 . Доводи апеляційної скарги про те, що судом безпідставно враховано дану обставину, не заслуговують на увагу, оскільки такі факти в сукупності з іншими доказами спростовують пояснення позивачки ОСОБА_1 про спільні обов`язки з покійним ОСОБА_5 , які характерні для подружжя.

Наявність між позивачем та спадкодавцем спільних прав та обов`язків, що характерні для подружжя чоловіка та жінки, позивачка також не довела, а саме, що спадкодавець за життя вважав її своєю дружиною, повідомляв про це стороннім особам, представляв її саме як частину своєї сім`ї перед третіми особами. Доказів того, що близькі родичі померлого сприймали позивача саме як дружину спадкодавця, матеріали справи не містять, а навпаки, як рідна дочка ОСОБА_5 , так і її дядько категорично це заперечили. Факт періодичної допомоги позивачем спадкодавцю у веденні торгового бізнесу на ринку, про що зазначили свідки та вказує сторона позивача, не свідчить про те, що померлий сприймав позивача саме як свою дружину.

Суд також звертає увагу на той факт, що хоча позивач брала участь в ритуалі поховання ОСОБА_5 , однак жодних доказів оплати ритуалу поховання спадкодавця, позивач суду не надала. В ході судового розгляду позивачка не заперечувала, що питанням поховання займалися родичі та друзі померлого, які проводили оплату, зокрема, поминального обіду і кошти за це повертала їм дочка спадкодавця. Стверджуючи про наявність взаємних прав та обов`язків, характерних для подружжя, позивач не пояснила суду, чому не оплачувала похорон спадкодавця, вважаючи себе його дружиною.

Суд першої інстанції також зазначив, що у позивача та померлого протягом 15 років, як про це вказує сама позивачка, не було спільних дітей, а також не проводився релігійний обряд вінчання чи укладення шлюбу, що могло б свідчити про наявність у них сім`ї, як чоловіка та жінки. Ця обставина дійсно не може бути доказом відсутності сімейних стосунків, як про це зазначено в апеляційній скарзі. Разом з тим, таке покликання в рішенні суду не впливає на правильність висновків суду щодо відсутності доказів спільного проживання, спільних прав та обов`язків, характерних для подружжя, а тому суд не бере до уваги такі доводи апеляційної скарги.

В якості доказів про надання матеріальної допомоги ОСОБА_5 та перебування його в безпорадному стані позивачкою ОСОБА_1 надано суду копії товарних чеків на придбання ліків за період з 20.12.2019р. по 01.05.2020р. З даних чеків неможливо зробити висновок, кому вони були видані та яке відношення мають саме до даної справи. Зазначені у чеках лікарські засоби не співпадають із призначенням у медичних виписках хворого. Таким чином, твердження в апеляційній скарзі про те, що суд безпідставно не врахував надані чеки як докази у справі, не заслуговують на увагу.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У ході судового розгляду справи судом не встановлено факту здійснення позивачкою опіки над спадкодавцем, його повного матеріального забезпечення, надання будь-якої іншої допомоги, тривале здійснення таких дій, а також перебування ОСОБА_5 у безпорадному стані.

Виходячи з наведеного, повно та об`єктивно дослідивши всі обставини справи і давши їм вірну правову оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами страви та не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення, ухваленого з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що, постановляючи додаткове рішення про відшкодування витрат за надання професійної правничої допомоги, суд не врахував усіх обставин справи та передчасно прийшов до висновку про повне відшкодування таких витрат.

За ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 2, 3, 4 ст. 137 ЦПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За ч. 1 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Додатковим рішенням стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судові витрати з надання професійної правничої допомоги у розмірі 23 350,00 грн. (двадцять три тисячі триста п`ятдесят гривень).

Суд помилково дійшов висновку, що в даному випадку сума судових витрати заявлена до стягнення (23 350,00 грн.) істотно не перевищує, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, а її збільшення було обґрунтоване значною кількістю судових засідань у справі, що об`єктивно передбачити було неможливо. Тому підставі застосовувати положення ч.4 ст.141 ЦПК України суд не вбачає.

В заяві про ухвалення додаткового рішення про стягнення з позивача на користь відповідача понесених судових витрат заявник просить стягнути 25350 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, на підтвердження чого надає копію договору про надання правової (правничої) допомоги від 07.07.2020 року, розрахунок вартості правничої допомоги адвокатського об`єднання від 04.11.2020 року, копію Акту приймання-передачі наданої правничої допомоги з розрахунками від 17.11.2021 року (зустріч з клієнтом, вивчення наданих ним документів, ознайомлення з матеріалами справи, роз`яснення клієнту його прав та обов`язків, та юридичних наслідків прийнятих ним рішень, підготовка відзиву на позовну заяву, виготовлення копій додатків до відзиву, відправлення копій відзиву іншим сторонам по справі, подання відзиву до суду, участь в судових засіданнях (11), підготовка та направлення адвокатських запитів (5), розрахунок-фактура № 131 від 17.11.2021 року на суму 25350 грн, копію квитанцій № 0.0..1 від 18.11.2021 року на суму 11880 грн та квитанція № ПН918 від 19.11.2021 року на суму 13470 грн.

Враховуючи, що витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 23 350,00 грн не відповідають обсягу виконаних робіт, не є співмірними з предметом позову та складністю справи, а тому підлягають частковому стягненню з позивача на користь відповідача.

Очевидно, що перелічені в договорах та актах приймання-передачі дії адвоката не вимагали від адвоката витрат часу у зазначеному ними обсязі, а заявлені до відшкодування суми не відповідають критеріям обґрунтованості та розумної необхідності.

З урахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що суму, яка підлягає відшкодуванню, слід зменшити та стягнути на користь відповідача ОСОБА_4 6000 грн витрат за надання правничої допомоги.

Частиною 4 ст. 376 ЦПК України передбачено, що зміна судового рішення може полягати в доповнені або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.367, 374,376,381-383,384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Філіпович-Силки Тетяни Юріївни задовольнити частково.

РішенняЛуцького міськрайонного суду Волинської області від 17 листопада 2021 року в даній справі залишити без змін.

Додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 грудня 2021 року в даній справі змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 6000 (шість тисяч) гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 червня 2022 року.

Головуючий

Судді :