Справа № 346/4252/22
Провадження № 2/346/1604/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2022 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

в складі: судді Васильковського В.В.

з участю секретаря Максим`юк М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Коломиї в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -

ВСТАНОВИВ:

18.10.2022 рокуОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому посилається на те, що 22 травня 2000 року він, зареєстрував шлюб з відповідачем, ОСОБА_3 , у відділі реєстрації актів громадянського стану Тлумацького районного управління юстиції Івано-Франківській області, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 22. Від спільного проживання мають двох неповнолітніх синів, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак, спільне життя з відповідачкою не склалось. Виявилось, що у них різні характери та погляди на сім`ю. Вони неодноразово робили спроби налагодити сімейні відносини, однак виявилося, що подальше проживання однією сім`єю є неможливим. Між ними продовжують виникати сварки, протиріччя в питаннях побуту та ведення домашнього господарства. Вони втратили почуття поваги один до одного. В даний час вони разом, як подружжя, не проживають, не підтримуємо будь-яких стосунків (більше п`яти років живуть окремо). Їх шлюб існує формально. Подальше спільне проживання і збереження сім`ї суперечить його інтересам, а тому примирення не можливе. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити проживати з ним. Оскільки останніх декілька років син проживає з ним та перебуває на повному його утриманні. Дружина дитиною не цікавиться. Згідно медичного висновку № 130 дитини- Інваліда віком до 18 років від 01 вересня 2021 року підтверджено, що він здійснює догляд за дитиною з інвалідністю віком до 18 років. Тому просить суд шлюб розірвати а ОСОБА_4 залишити проживати з ним.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27.10.2022 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження.

Позивач подав письмову заяву про слухання справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить шлюб розірвати.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, правом на подання відзиву не скористалася.

Суд ухвалив розглядати справу у заочному порядку.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Проаналізувавши матеріали справи, беручи до уваги думку позивача та відповідача, та письмові клопотання сторін, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 22.05.2000 року сторони зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів громадського стану Тлумацького районного управління юстиція Івано-Франківської області, актовий запис за № 22. Наведене стверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 (а.с.4).

Відповідно до копії свідоцтва про народження сторони є батьками неповнолітніх: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наведене стверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_2 , НОМЕР_3 (а. с.7-8).

Відповідно до ч.2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Згідно з ч.2 ст.112 цього Кодексу суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення.

Згідно з правилами частин 1 та 2 ст.160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до ч.1 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Оскільки подальше спільне життя подружжя суперечить інтересам сторін, то суд вважає, що їх шлюб слід розірвати.

Що стосується вимоги залишення проживання неповнолітньої дитини з батьком, суд доходить таких висновків.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає.

Згідно з правилами ст.160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до ч.1 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них будуть проживати малолітні діти, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Водночас у постанові від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18 (провадження №61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

Встановлено, що на момент розгляду справи в суді першої інстанції між сторонами був відсутній спір щодо місця проживання дітей, такий позов ані позивач, ані відповідачка не пред`являли, суд його не вирішував.

Звертаючись з позовом, позивач одночасно з вимогою про розірвання шлюбу просив суд фактично констатувати, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому їх місце проживання.

Суд зауважує, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На противагу наведеним нормам законодавства матеріали справи не містять доказів того, що після припинення сімейних відносин між сторонами, дитина сторін залишилася проживати разом з батьком, знаходилася на його утриманні, тривалість такого. Позивачем не надано ніяких документальних доказів про його матеріально-побутові умови та про наявність у нього можливості щодо утримання, догляду і виховання неповнолітніх дітей.

Матеріали справи також не містять доказів створення перешкод відповідачем у проживанні дитини із мамою до дати подання позову, і позивач таких доказів не надав.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

За відсутності спору між батьками щодо місця проживання дитини та не заявлення вимоги щодо вирішення такого, а також відсутності об`єктивних відомостей про дійсне місце проживання дитини, інформації, одержаної у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, суд позбавлений можливості дотриматися положень ст. 161 СК України та врахувати ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків; особисту прихильність дитини до кожного з них; вік дитини, стан її здоров`я; особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При цьому, у такому випадку відсутні підстави для участі у справі органу опіки та піклування і суд не наділений правом збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб.

Тому, у зв`язку з вищенаведеним, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Сторони не позбавлені права звернутися до суду з відповідним позовом з наданням до нього належних документів та доказів на підтвердження даної вимоги.

На підставі наведеного та ст.ст. 104, 110, 112,160, 161 СК України, керуючись ст.ст. ч.2 ст.141, 247 ч.2, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ :

Позов задовольнити частково.

Шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , жителя: АДРЕСА_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 , жительки: АДРЕСА_1 , зареєстрований 22 травня 2000 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Тлумацького районного управління юстиції Івано-Франківській області, актовий запис за № 22- розірвати.

В задоволенні решти позову- відмовити

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Васильковський В. В.