Справа № 442/3052/22
Провадження № 2/442/838/2022
УХВАЛА

іменем України

08 червня 2022 року м.Дрогобич

Суддя Дрогобицького міськрайнного суду Львівської області Бодрова О.П., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Олвер» про визнання недійсним договору, стягнення безпідставно набутих коштів, відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

08 червня 2022 року ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_2 , звернулась до Дрогобицького міськрайнного суду Львівської області з позовом про визнання недійсним договору, стягнення безпідставно набутих коштів, відшкодування моральної шкоди.

Так, позивач у своїх позовних вимогах просить суд: визнати недісним договір про створення нерухомості з підрядником №33, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Олвер» та ОСОБА_1 21 серпня 2018 року; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Олвер» на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти в сумі 502000 грн; в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнути 5520 грн та стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

За змістом положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 р., кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Усталена практика Європейського суду з прав людини визначає, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», а й дотримання судом певних норм, які регулюють його діяльність (рішення в справах «Занд проти Австрії», «Олександр Волков проти України», «Сокуренко і Стригун проти України» та ін.).

Відповідно до частини 1 статті 30 ЦПК України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Відповідно до частини першої статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

У відповідності до положень п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року N 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна.

Таким чином, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно.

Виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.

Словосполучення «з приводу нерухомого майна» треба розуміти як будь-який спір у зв`язку з нерухомим майном або певними діями пов`язаними з цим майном. Аналізуючи логічну послідовність зміни формулювання положень процесуального законодавства щодо правил виключної підсудності, убачається її спрямованість на визначення виключної підсудності в цілому для всіх спорів, які виникають у межах відповідних правовідносин у зв`язку з нерухомим майном безвідносно до предмета конкретного спору.

Наведене узгоджується з висновком, який викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 справа №911/2390/18.

Позивачем до позовної заяви додано договір №33, укладений 21 серпня 2018 року між ТОВ «Олвер» та ОСОБА_1 .. Так, з зазначеного договору вбачається що його предметом є: з метою набуття на первинному ринку нерухомості права власності щодо майна, визначеного цим договором, комітент уповноважує Комісіонера вчинити правочини, зокрема, укласти договір про створення нерухомості з підрядником, та організувати будівництво об`єкта нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 (будівельна адреса). Крім того в договорі зазначено, що місцем знаходження об`єкту нерухомості є АДРЕСА_1 .

Отже, між сторонами виник спір з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

З огляду на те, що при вирішенні питання про відкриття провадження по цій справі судом встановлено, що дана справа не підсудна Дрогобицькому міськрайонному суду Львівської області, в зв`язку з цим справа підлягає направленню за підсудністю до Трускавецького міського суду Львівської області для подальшого розгляду.

Керуючись ст.ст.30,31,187,260,354 ЦПК України,

постановив:

Цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Олвер» про визнання недійсним договору, стягнення безпідставно набутих коштів, відшкодування моральної шкоди передати на розгляд до Трускавецького міського суду Львівської області.

На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повної ухвали безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Повна ухвала складена 08 червня 2022 року.

Суддя О.П. Бодрова