КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №2-2725/2011 Головуючий у 1 інстанції: Яровенко Н.О.
провадження №22-ц/824/8873/2022 Головуючий суддя: Олійник В.І.
УХВАЛА

Іменем України

07 грудня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Сушко Л.П., Суханової Є.М.,

при секретарі: Панчошній К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами адвоката Рогового Миколи Володимировича - представника ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києву від 14 червня 2022 року у справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Д`яченко Євгенія Станіславовича про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2021 року приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Д`яченко Є.С. звернувся до суду із зазначеним поданням, яке обгрунтовував тим, що на його виконанні знаходиться виконавче провадження №63571975 примусового виконання виконавчого листа №2-2725/11, виданого 13.11.2013 року Дніпровським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «ГЕЛІОС» залишку заборгованості за виконавчим документом в сумі 45 398 157 грн 83 коп.

Вказував, що станом на 10.02.2022 року коштів на рахунках боржника було недостатньо для виконання рішення суду, інше майно, на яке може бути звернено стягнення, в тому числі, прогулянкове судно, тварини, що належать боржнику, не розшукані, також іншого майна, на яке може бути звернено стягнення, недостатньо для задоволення вимог стягувача.

Крім того, боржник ухиляється від виконання рішення суду, зокрема, шляхом приховування майна, на яке може бути звернено стягнення.

Згідно інформації з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, 20.12.2013 року за номером актового запису 1995 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно відповіді Регіонального СЦ ГСЦ МВС в м. Києві від 27.11.2020 року за вихідним №31/26-541вх. за ОСОБА_3 зареєстровані транспортні засоби: Легковий автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель G63 AMG, тип кузова легковий/універсал-В-загальний, НОМЕР_18, № двигуна НОМЕР_1 , об`ємом 5461 см.куб., державний номер НОМЕР_2 , що зареєстрований за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_3 від 21.07.2017 року та договору, укладеного у СГ №744917/000258 від 16.08.2017 року; легковий автомобіль марки LEXUS, модель LX570, тип кузова Легковий/універсал-В-загальний, НОМЕР_20, № двигуна НОМЕР_4 , об`ємом 5663 см.куб., державний номер НОМЕР_5 , що зареєстрований за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу №1294/09/18 від 02.09.2018 року, що ввезений на територію України на підставі Вантажної митної декларації №UA125160/2017/487868 від 11.09.2017 року, договір укладений у СГ №1294/09/18 від 02.09.2018 року; легковий автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель SL400, тип кузова Легковий/кабріолет-В-загальний, НОМЕР_19, № двигуна НОМЕР_6 , об`ємом 2996 см.куб., державний номер НОМЕР_7 , що зареєстрований за ОСОБА_3 на підстав свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_8 від 27.05.2020 року та договору, укладеного у СГ №7502/20/004779 від 14.07.2020 року.

Право власності на вищезазначені транспортні засоби набуто ОСОБА_3 в період перебування у шлюбі з боржником - ОСОБА_1 . Таким чином, вищезазначені транспортні засоби, у відповідності до законодавства, є спільною сумісною власністю подружжя.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києву від 14 червня 2022 року подання задоволено.

Визначено, що частка майна боржника ОСОБА_1 у рухомому майні: легковий автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель G 63 AMG, тип кузова легковий/універсал-В-загальний, VIN НОМЕР_9 , № двигуна НОМЕР_1 , об`ємом 5461 см.куб., державний номер НОМЕР_2 , що належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та зареєстрований за ОСОБА_3 , складає 1/2 частку.

Визначено, що частка майна боржника ОСОБА_1 у рухомому майні: легковий автомобіль марки LEXUS, модель LX570, тип кузова легковий/універсал-В-загальний, VIN НОМЕР_10 , № двигуна НОМЕР_4 , об`ємом 5663 см.куб., державний номер НОМЕР_5 , що належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та зареєстрований за ОСОБА_3 , складає 1/2 частку.

Визначено, що частка майна боржника ОСОБА_1 у рухомому майні: легковий автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель SL400, тип кузова легковий/кабріолет-В-загальний, VIN НОМЕР_11 , № двигуна НОМЕР_6 , об`ємом 2996 см.куб., державний номер НОМЕР_7 , що належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та зареєстрований за ОСОБА_3 , складає 1/2 частку.

В апеляційних скаргах адвоката Рогового М.В. - представника ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм процесуального права ставиться питання про скасування ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким відмовити в задоволенні подання.

Скарги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 належним чином не повідомлявся про розгляд даної справи, матеріали справи не містять доказів надсилання на адресу ОСОБА_1 та отримання ним подання приватного виконавця, ухвали суду про відкриття провадження, та ухвали суду про вирішення по суті подання приватного виконавця.

Вказує, що за змістом ст.73 СК України за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі.

Відповідно до ч.1 ст.371 ЦК України кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї, крім випадків, установлених законом.

Виділ частки з майна, що є у спільній сумісній власності, для звернення стягнення на неї здійснюється у порядку, встановленому статтею 366 цього Кодексу.

Статтею 366 ЦК України визначено, що кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки зі спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Якщо виділ в натурі частки зі спільного майна має наслідком зміну його призначення або проти цього заперечують інші співвласники, спір вирішується судом.

У разі неможливості виділу в натурі частки зі спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу.

У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов`язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку.

Аналіз наведених норм чинного законодавства вказує на те, що найпершою умовою, яка надає кредитору співвласника право звернення стягнення на частку майна, що є у спільній сумісній власності, є недостатність у боржника іншого майна, на яке може бути звернене стягнення.

Разом з тим, для реалізації кредитором такої вимоги підлягають з`ясуванню усі обставини, передбачені статтею 366 ЦК України (недостатність у боржника іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, можливість чи неможливість виділу в натурі частки із спільного майна в натурі без повної втрати і зміни її цільового призначення, тощо).

Вказана норма має послідовну конструкцію. Виходячи з положень цієї норми, кредитор може вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов`язків співвласника-боржника щодо належної йому частки у майні лише після того, коли останній відмовився виконати вимоги про продаж своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від її придбання.

Так, приватному виконавцю було достеменно відомо про наявність у ОСОБА_1 іншого майна, зокрема:

- часток у статутних капіталах багатьох інших товариств (ТОВ «Спортивний клуб «Беско-Іванків», ТОВ «Агрофірма «Буда», ТОВ «Електрик Марафон Інтернешнл», ТОВ «Юкрейніан Кола Беверіджис», МП «МНК» в формі ТОВ, ТОВ «Промтехинжиниринг», ТОВ «Скай Рай Дизайн», ТОВ «Компанія Хелпік»);

- коней.

Згідно зі ст.10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є, зокрема: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.

Частиною 5 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувана, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника.

Статтею 53-1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що особливості звернення стягнення на частку (частину частки) учасника товариства з обмеженою відповідальністю та учасника товариства з додатковою відповідальністю визначаються Законом України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», а саме: ст. 22 Закону України «Протовариства з обмеженою та додатковою відповідальністю».

При цьому, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження вчинення передбачених законом дій зі звернення стягнення на частки боржника у статутних капіталах товариств та їх визначеної відповідно до вимог закону ринкової вартості, як це передбачено ч.8 ст.24 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», з розміру якої можна було б обґрунтовано стверджувати про недостатність цього майна боржника для задоволення вимог кредитора.

Натомість, суд першої інстанції взагалі не переконався, яка дійсна вартість вище перерахованого майна та чи вистачить коштів від реалізації цього майна для погашення заборгованості ОСОБА_1 , шо призвело до неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, а саме: ст.366, 371 ЦК України, а також до не застосування ст.48, ст.53-1 Закону України «Про виконавче провадження» та ст.22 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю». Крім того, 29.12.2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено шлюбний договір, який на даний час є чинним та ніким не оспорюється. Відповідно до п.2.2 шлюбного договору нерухоме та рухоме майно, яке підлягає реєстрації, особисті майнові права, що будуть придбані під час зареєстрованого шлюбу та після підписання даного договору, вважатимуться особистою приватною власністю того з них, на чиє ім`я вони зареєстровані і розпорядження таким майном і особистими майновими правами здійснюється власником на свій розсуд.

Таким чином, враховуючи зазначені положення шлюбного договору та норми ч.2 ст.97 Сімейного кодексу України, автомобілі, що придбані ОСОБА_3 05.01.2021 є особистою приватною власністю ОСОБА_3 .

Вищевказані транспортні засоби фактично на час укладення шлюбного договору, а саме, на 29 грудня 2020 pоку, належали ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвами про реєстрацію транспортних засобів, при цьому номерні знаки даних автотранспортних засобів були іншими, а саме:

1. Автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель G 63 AMG, 2013 р. випуску (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_12 ); ДНЗ НОМЕР_13 ;

2. Автомобіль марки LEXUS,модель LX570, 2017 року випуску, (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_14 ); ДНЗ НОМЕР_15 ;

3. Автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель SL 400, 2016 року випуску, (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_16 ).ДНЗ НОМЕР_17 ;

Викладеним підтверджується, що судом першої інстанції було порушено вимоги норм матеріального права, а саме: ч.3 ст.368 ЦК України та ч.2 ст.97 СК України.

Так, в процесі розгляду даної справи суд першої інстанції прийшов до висновку, що ОСОБА_1 умисно ухиляється від виконання судового рішення.

Вказаний висновок суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам справи, є надуманим та не підтвердженим жодними доказами чи нормами чинного законодавства.

Приватному виконавцю Д`яченку Є.С. на його вимогу було надано інформацію про все наявне у ОСОБА_1 майно, в тому числі про його частки у статутних капіталах господарських товариств (ТОВ «Спортивний клуб «Беско-Іванків», ТОВ «Агрофірма «Буда», ТОВ «Електрик Марафон Інтернешнл», ТОВ «Юкрейніан Кола Беверіджис», МП «МНК» в формі ТОВ, ТОВ «Промтехинжиниринг», ТОВ«Скай Рай Дизайн», ТОВ «Компанія Хелпік»).

Крім того, було надано інформацію про його коней та їх місцезнаходження, натомість приватний виконавець звертає стягнення на майно з порушенням черговості, визначеної ст.48, ст.53-1 Закону України «Про виконавче провадження» та ст.22 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю».

За таких обставин апелянт вважає, що є підстави стверджувати, що висновок суду першої інстанції стосовно того, що ОСОБА_1 умисно ухиляється від виконання судового рішення, не відповідає фактичним обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Д`яченко Є.С. просить відмовити ОСОБА_1 в задоволенні апеляційної скарги, а оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Апеляційну скаргу вважає безпідставною, не обґрунтованою належними доказами та такою, яка не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Щодо ненаправлення подання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Д`яченко Євгенія Станіславовича про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами ОСОБА_1 повідомляє, що 10.02.2022 року подання разом з доданими матеріалами направлено на адресу учасників справи - ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ТОВ «ФК Геліос» цінними листами з описом вкладення «Укрпошта Стандарт» (трек-номери 680, 741, 862 відповідно).

Зокрема, подання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Д`яченко Євгенія Станіславовича про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами від 10.02.2022 року з доданими матеріалами направлено ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 цінним листом з описом вкладення «Укрпошта Стандарт» з трек-номером 680.

Докази направлення подання учасникам справи долучені приватним виконавцем до матеріалів подання, направлених на адресу Дніпровського районного суду м. Києва.

Таким чином, доводи ОСОБА_1 щодо відсутності доказів направлення йому подання спростовуються матеріалами судової справи, а свідоме неотримання кореспонденції боржником жодним чином не може свідчити про порушення судом норм процесуального права.

Крім того, враховуючи конструкцію норми 443 ЦПК України, суд зобов`язаний розглянути дане подання в межах 10-денного строку, а неявка сторін спору жодним чином не впливає та не є перешкодою розгляду даного питання судом.

Однак, судом розглянуто подання виконавця у другому засіданні, а між засіданнями була суттєва перерва, яка надавала можливість будь-якій стороні отримати поштове повідомлення.

Відповідно до ч.6 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі, якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Згідно зі ст.443 Цивільного процесуального кодексу України питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.

Частиною 6 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження», статтею 433 Цивільного процесуального кодексу України врегульовано процедуру звернення стягнення на майно боржника, яким він володіє спільно з іншими особами у виконавчому провадженні.

Норми ч.6 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження», ст.433 Цивільного процесуального кодексу України є спеціальними по відношенню до ст.ст.366, 371 Цивільного кодексу України, і не можуть бути застосовані в даному випадку, оскільки приватний виконавець не є кредитором боржника, а є уповноваженою особою, на яку покладено обов`язок примусового виконання судових рішень і рішень інших органів.

Таким чином, посилання апелянта на норми статей 366, 371 Цивільного кодексу України є безпідставними.

За ч.5 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувана, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно відповіді регіонального сервісного центру МВС в м. Києві від 27.11.2020 року за вихідним №31/26-541 разом із доданими до неї обліковими картками на кожен із трьох автомобілів:

-легковий автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель G 63 AMG, державні номери НОМЕР_2 , зареєстрований за ОСОБА_3 16.08.2017 року на підставі договору купівлі- продажу;

-легковий автомобіль марки LEXUS, модель LX570, державні номери НОМЕР_5 , зареєстрований за ОСОБА_3 18.09.2018 року на підставі договору купівлі-продажу;

-легковий автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель SL400, державні номери НОМЕР_7 , зареєстрований за ОСОБА_3 14.07.2020 року на підставі договору купівлі- продажу.

Враховуючи викладене, приватний виконавець звернувся до суду з поданням про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами. До подання долучено усі належні та достатні докази належності усіх трьох автомобілів ОСОБА_3 .

Таким чином, жодних доказів, які би спростовували наведені виконавцем у поданні докази та пояснення ні Боржником, ні його адвокатом не долучено та не наведено.

Усі три транспортні засоби набуті подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у період шлюбу та на них розповсюджується презумпція спільності майна подружжя.

Долучений адвокатом Білого А.П. шлюбний договір, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (у простій письмовій формі) жодним чином не спростовує факт спільності сумісної власності майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що набуте значно пізніше, після розлучення ОСОБА_1 з ОСОБА_5 .

Інші докази, долучені до апеляційної скарги, учасниками справи до суду першої інстанції не надавались та відповідно не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Крім того, копії цих доказів, отримані приватним виконавцем на електронну пошту 03.10.2022 року, є непридатними для читання та розуміння їх змісту.

Вважає, що ні боржником, ні його адвокатом не наведено жодної норми матеріального чи процесуального права, які були б порушені судом при винесенні оскаржуваного рішення та які би дійсно стосувалися саме тих предметів доказування, що підлягають дослідженню у даному провадженні.

Наведені адвокатом боржника норми, які, на його думку, порушені судом першої інстанції, в переважній більшості не мають відношення до даного провадження і предметів дослідження в ньому.

Фактично, апеляційна скарга зводиться до того, що суд, на думку адвоката Боржника, неналежним чином дослідив докази у справі. Вважаю, що метою апеляційної скарги є спонукання адвокатом боржника до здійснення колегією апеляційного суду переоцінки досліджених судом першої інстанції доказів та дослідити докази, які на розгляді в суд першої інстанції не подавались без наявності поважних причин їх неподання.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Задовольняючи подання, суд першої інстанції виходив з того, що рішення суду не виконується, а у боржника відсутнє майно, на яке б могло бути стягнення, тому є всі підстави для визначення частка майна боржника ОСОБА_1 у рухомому майні що належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та зареєстрований за ОСОБА_3 , складає 1/2 частку.

Проте, такі висновки не повністю відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Судом встановлено, що на примусовому виконанні приватного виконавця виконавчого округу міста Києва виконавче провадження №63571975 примусового виконання виконавчого листа № 2-2725/11, виданого 13.11.2013 року Дніпровським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ГЕЛІОС» залишку заборгованості за виконавчим документом в сумі 45 398 157 грн 83 коп. Однак боржником вказане рішення суду добровільне не виконується.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначається Законом України «Про виконавче провадження».

Виконавчий лист Дніпровського районного суду міста Києва від 13.11.2013 року було пред`явлено на виконання до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України. В подальшому, у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», органом виконання 30.12.2013 року було відкрито виконавче провадження № 41386995.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06.06.2016 року у справі №2-2725/2011 задоволено заяву ПАТ «Дельта Банк» замінено кредитора за виконавчим листом Дніпровського районного суду м. Києва від 13.11.2013 року у справі № 2-2725/11 з ПАТ «Кредитпромбанк» на його правонаступника - ПАТ «Дельта Банк».

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22.10.2020 року у справі № 2-2725/2011 замінено Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (01133, м. Київ, вул. Коновальця, 36-Б, ідентифікаційний код 34047020), як стягувана у виконавчому листі Дніпровського районного суду м. Києва від 13.11.2013 року у справі № 2-2725/2011, його процесуальним правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Геліос».

Встановлено, що 11 листопада 2020 року ТОВ «Фінансова компанія «Геліос» вказаний виконавчий лист Дніпровського районного суду міста Києва повторно пред`явлений на виконання в межах строку до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Д`яченко Є.С.

11 листопада 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Д`яченком Є.С. відкрито виконавче провадження №63571975 з примусового виконання виконавчого листа №2-2725/11, виданого 13.11.2013 року Дніпровським районним судом міста Києва. В постанові про відкриття виконавчого провадження зобов`язано боржника подати Декларацію про доходи та майно боржника - фізичної особи у строк до п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження. Станом на 07.02.2022 року боржником не надано Декларацію про доходи та майно боржника - фізичної особи.

В ході виконавчого провадження №63571975 приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Д`яченком Є.С. вчинялися дії, спрямовані на виявлення майна боржника, на яке може бути звернено стягнення, заходи примусового виконання рішення.

Одночасно з відкриттям виконавчого провадження приватним виконавцем направлено запит до ДФС про наявні рахунки у боржників - юридичних осіб та/або фізичних осіб - підприємців. Згідно відповіді Державної податкової служби у боржника відкриті рахунки в банківських установах АТ «Банк Січ», МФО 380816, Публічне товариство «Комерційний Банк «Акордбанк», МФО 380634. В подальшому, запити до ДФС про наявні рахунки у боржників - юридичних осіб та/або фізичних осіб - підприємців направляються приватним виконавцем періодично, не рідше одного разу на тиждень.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14.06.2022 подання приватного виконавця Д`яченка Є.С. про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами задоволено у повному обсязі. Суд розглянув в порядку письмового провадження справу за поданням Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Д'ячєнк Є.С. про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-УІІІ(далі - Закон України «Про виконавче провадження»).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Порядок вирішення процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень у цивільних справах, спрямований на розв`язання суто процесуальних суперечок та здійснення судового контролю за ключовими аспектами виконавчого провадження, при цьому спір, що існував між боржником та стягувачем, вже вирішений судовим рішенням, що виконується.

Як встановлено частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Зважаючи на вищевикладене та з урахуванням відкритого виконавчого провадження постає питання щодо порядку звернення до суду щодо визначення частки боржника у спільному майні (позовне провадження, подання державного виконавця).

Практика ЄСПЛ свідчить, що за наявності спору про право цивільне держава повинна забезпечити учасникам судового провадження дієву, реальну можливість надання суду своїх доказів та аргументів.

На досягнення цієї мети спрямовані правила процесуального закону, що регламентують позовне провадження.

Крім того, колегія суддів зважає на те, що необхідно звернути увагу на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 08 червня 2022 року у справі №2-591/11 (провадження №14- 31цс21), зокрема, на необхідність звернення до суду з позовом в порядку позовного провадження, про визнання частки майна боржника в майні. якім він володіє спільно з іншими особами, незалежно від того, чи відсутній спір про право, чи він наявний.

За висновками Великої Палати Верховного Суду розгляд подання державного чи приватного виконавця за правилами статті 443 ЦПК України не забезпечує учасникам судового провадження дієву, реальну можливість надання суду своїх доказів та аргументів, як того вимагає пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод за наявності спору про право.

На підставі наведеного Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що стаття 443 ЦПК України підлягає застосуванню виключно за відсутності спору про право.

Виконавець вправі звернутися до суду з поданням про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, незалежно від того, чи відсутній спір про право, чи він наявний. Водночас в останньому випадку виконавець звертається з таким позовом в порядку позовного провадження.

Обов`язок ініціювання будь-якого наступного судового процесу з метою виконання попереднього судового рішення Законом України «Про виконавче провадження» покладено на компетентні органи, уповноважені Державою на забезпечення виконання судових рішень, а не на кредитора, який правомірно очікує від Держави належного виконання остаточного судового рішення про стягнення боргу.

Повноваження виконавця на звернення з позовною заявою про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, в порядку позовного провадження є повноваженням звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина друга статті 4, частина четверта статті 42 ЦПК України), в тому числі за позовом про визнання недійсним правочину щодо майна боржника, який призвів до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок такого майна (оспорення фраудаторного правочину).

Спір про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, є спором між боржником і іншими співвласниками майна. Після відкриття провадження за позовною заявою виконавця про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, боржник набуває статусу позивача (абзац перший ч.5 статті 56 ЦПК України).

Отже, на підставі правових висновків, викладених в данній постанові Великої Палати Верховного Суду, в разі направлення приватним або державним виконавцем до суду подання або скарги про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, суд залишає їх без розгляду і роз'яснює заявнику, що він має право подавати позов на загальних підставах, так як суд дійшов висновку про наявність спору про право, який вирішується в порядку позовного провадження.

В порушення вимог законодавства судом першої інстанції розглянуто подання приватного виконавця.

Зважаючи на вищевикладені порушення, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав вважати, що справа підлягає розгляду в порядку позовного провадження.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне ухвалу Дніпровського районного суду м. Києву від 14 червня 2022 року скасувати і подання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Д`яченка Є.С. про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, залишити без розгляду.

Крім того, суд апеляційної інстанції роз`яснює приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва Д`яченку Євгенію Станіславовичу його право подавати позов на загальних підставах.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в :

Апеляційні скарги адвоката Рогового Миколи Володимировича - представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києву від 14 червня 2022 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Подання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Д`яченка Євгенія Станіславовича про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, залишити без розгляду.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст ухвали складено 21 грудня 2022 року.

Головуючий:

Судді: