Справа № 760/803/17 Головуючий в суді І інстанції Кушнір С.І.
Провадження № 22-ц/824/6954/2022 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,

за участі секретаря Гайдаєнко В.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи: Солом`янська районна в місті Києві державна адміністрація, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом виселення з житлового приміщення,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, який обґрунтовував тим, що йому належить на праві власності квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 25 березня 2016 року та Інформаційною довідкою сформованою 30 березня 2016 року за № 56314389.

Зазначав також, що окрім нього в квартирі зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Вказував, що відповідачі чинять перешкоди йому та ОСОБА_4 у користуванні квартирою, не пускають до житлового приміщення, на сплачують рахунки за спожиті комунальні послуги, у добровільному порядку не звільняють помешкання, що підтверджується висновком інспектора ВП № 1 Солом`янського УП ГУ НП України у місті Києві лейтенанта поліції Берестень І.Г. від 21.12.2016 року.

Таким чином, на думку позивача, оскільки відповідачі проживають у його квартирі, створюючи при цьому перешкоди у здійсненні власником права користування і розпорядження житлом та порушують його права і законні інтереси, тому просив суд виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2021 року позов задоволено.

Виселено ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення та стягнено з них на користь держави судовий збір по 320 грн з кожного.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_1 , через свого представника, подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

Обґрунтовувала доводи апеляційної скарги тим, що позивач не довів належними доказами, що відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні спірною квартирою, та судом першої інстанції не вказано пропорційності та необхідності застосування такого заходу до відповідачів як виселення зі спірного житла, з урахуванням порушення їх права на житло.

Також вказувала, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки жодна сторона не заявляла клопотання про витребування рішення по справі №760/28649/18 про встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом зі ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 у період з 2012 року до 17.09.2018 року, якому місцевим судом надана оцінка при прийнятті рішення.

Від представника ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі, які не є членами сім`ї позивача, проживають в однокімнатній квартирі позивача, а позивач при цьому позбавлений можливості забезпечити собі належні житлові умови.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 є власником квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 25.03.2016 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лосєвим В.В., зареєстрованого в реєстрі за № 159 та копією інформаційної довідки від 30.03.2016 р. № 56314389 (а.с.6 т.1).

Відповідно до довідки ЖЕД № 905 від 16.12.2016 р. № 12689 в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (а.с.8 т.1).

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16.05.2019 р. у справі № 760/19728/16-ц, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_6 та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Скасовано арешт на квартиру АДРЕСА_1 , накладений ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 06 квітня 2018 року в якості забезпечення позову (а.с.173 т.1).

Звертаючись до суду з позовом про виселення з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , позивач, як на підставу своїх вимог, посилається на те, що відповідачі після купівлі ним квартири продовжують проживати у ній, при цьому, будь-яких витрат на утримання житла не несуть, комунальні послуги не сплачують. Сторони спільного господарства не ведуть, сімейних стосунків не мають.

Відповідачі чинять позивачу перешкоди в користуванні квартирою, не пускають до житлового приміщення. Дана обставина підтверджується висновком інспектора Солом`янського УП ГУ НП України у м.Києві від 21.12.2016 року (а.с.9 т.1).

Згідно довідок про зняття з реєстрації місця проживання від 25.04.2017 року за № 1694/1 та № 1695/1 відповідачів знято з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення суду від 17.01.2017 у справі 826/10011/16 (а.с.36 т.2).

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також частина перша статті 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Не є підставою для визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такої втрати права користування, яке по своїй суті є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

У постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем жодних доказів наявності у відповідачів іншого житлового приміщення не надано, а посилання суду першої інстанції на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 07.05.2019 року у справі № 760/28649/18, яким встановлено факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом зі ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 у період з 2012 року до 17.09.2018 року в квартирі АДРЕСА_3 , жодним чином не доводить наявності встановлених законом підстав для виселення відповідачів зі спірної квартири.

У справі, що розглядається, виселення відповідачів в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останніх на житло, внаслідок яких вони можуть втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченками.

За таких обставин та з підстав, передбачених вказаними вище нормами матеріального права, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки відповідачі вселилися як члени сім`ї колишнього власника квартири, тривалий період зареєстровані у ній, а саме з 1998 року, тобто мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання.

При укладенні договору щодо спірної квартири, позивач, як новий власник квартири за певної обачності мав реальну можливість дізнатися про обтяження у вигляді права користування членів сім`ї колишнього власника житлового приміщення.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 21 серпня 2019 року (справа № 569/4373/16-ц, провадження № 14-298цс19), від 21 липня 2022 року (справа № 688/4026/18, провадження № 61-12217св21).

Доводи позивача про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не є членом його сім`ї, проживає в квартирі всупереч його волі, перешкоджає йому вільно проживати та розпоряджатись нею, а його право користування квартирою було похідним від прав колишнього власника, не мають вирішального значення при вирішені цієї справи, оскільки позивач не аргументував мету, яку він переслідує, пред`явивши позов про їх виселення з житлового приміщення, та реальності перешкод, які створюють йому відповідачі.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, Також, що при розгляді даної справи місцевим судом було допущено неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело до неправильного вирішення справи по суті, а відтак, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення підлягає скасуванню відповідно до ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Керуючись ст. ст. 374, 376 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2021 рокускасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: