Справа №473/3611/21
Провадження № 22-ц/812/1040/22
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 грудня 2022 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу

акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк»

на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 січня 2022 року, повний текст якого складено 31 січня 2022 року, та додаткове рішення цього ж суду від 16 лютого 2022 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Вуївим О.В., у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування вимог позивач зазначав, що 01 квітня 2011 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір б/н, відповідно до якого банк надав останній кредит у вигляді встановленого на платіжну карту кредитного ліміту з можливістю односторонньої зміни кредитодавцем розміру ліміту, який первісно встановив у розмірі 5 000 грн. та в подальшому збільшив до 20 000 грн., а відповідач зобов`язалася щомісячно частинами повертати кредит, а також щомісячно сплачувати проценти за користування ним у розмірі 30 % річних від суми заборгованості.

З 01 вересня 2014 року розмір процентів збільшено до 34,8 % річних, з 01 квітня 2015 року - до 43,2 % річних (процентна ставка діяла до 31 грудня 2019 року), з 01 жовтня 2020 року - зменшено до 42 % річних.

Позивач зазначає, наслідками порушення умов договору в частині своєчасного виконання зобов`язань позичальником щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

Позичальник умови договору належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 15 вересня 2021 року виникла заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 25 147,38 грн., в тому числі:

- заборгованість за простроченим кредитом - 19 959,29 грн.;

- заборгованість за простроченими процентами - 5 188,09 грн.

Посилаючись на вищевикладене, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 25 147,38 грн.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 січня 2022 року у задоволені позову відмовлено.

Ухвалюючи оскаржуване рішення по суті спору, суд першої інстанції виходив з того, що між АТ КБ «Приватбанк» та відповідачем було укладено договір про надання банківських послуг, відповідно до якого відповідачу видано кредитну картку з кредитним лімітом. Таким чином, між сторонами виникли кредитні відносини.

В той же час з матеріалів справи вбачається, що Умови і правила надання банківських послуг в ПриватБанку, банківські тарифи не містять підпису позичальника про ознайомлення з ними, а підписані ОСОБА_1 анкета-заява позичальника про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку та паспорт споживчого кредитування не містять умов щодо внесення плати за користування кредитом за процентними ставками 30 %, 34,8 %, 43,2 % річних (за порушення зобов`язань щодо вчасного повернення кредиту - в подвійному розмірі).

А відтак, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді зазначену банком плату за користування кредитом (проценти у вищезазначених розмірах).

Відмовляючи у частині задоволення вимог щодо наявності заборгованості та підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з того, що станом на 15 січня 2021 року ОСОБА_1 не мала жодної заборгованості за кредитним договором, з 16 січня 2021 року кредитними коштами не користувалася та не порушувала зобов`язань за кредитним договором, а проведені 16 січня 2021 року операції з кредитною карткою відповідачки, що призвели до отримання кредитних коштів сторонньою особою, були ініційовані та здійснені без згоди та сприяння позичальника, яка зі свого боку вчинила термінові та необхідні дії для припинення та блокування сумнівних операцій.

Додатковим рішенням цього ж суду від 16 лютого 2022 року стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 10000 грн. витрат понесених нею за надання їй правової дороги.

Ухвалюючи додаткове рішення у цій справі, суд першої інстанції посилаючись на положення статті 137 ЦПК України, практику Верховного Суду прийшов до висновку про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 понесених витрат за надання правничої допомоги у розмірі 10 000 грн., з врахуванням того, що стороною відповідача доведено належними та допустимими доказами понесення витрат на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі, їх необхідність, співмірність та розумність їх розміру, стороною позивача не заявлено клопотання про зменшення їх розміру.

Не погодившись з рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, та посилаючись незаконність судового рішення просило про його скасування та ухвалення нового про задоволення їх вимог, скасування додаткового рішення у цій справі від 16 лютого 2022 року та ухвалення нового, яким зменшити розмір витрат на правничу допомогу, понесених відповідачем.

Так, мотивуючи доводи апеляційної скарги на рішення суду, апелянт посилався на те, що відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом Пам`яткою, Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку, складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг (далі - Договір), що підтверджується підписом у заяві.

Таким чином, на підставі підписаної Заяви відповідачка отримала кредитну карту із встановленим кредитним лімітом. Видача картки, розмір та дату встановлення кредитного ліміту зазначено в довідках, що надавались до позову.

Крім того, з нею погоджено та підписано 02 лютого 2021 року паспорт споживчого кредиту.

Таким чином, відповідачка добровільно погодилася на умови кредитного договору, взяла на себе відповідні зобов`язання.

Позивач свої зобов`язання перед Відповідачем виконав за договором, а саме, надав відповідачу кредит у розмірі встановленому договором. У свою чергу, відповідач умови договору щодо своєчасного повернення грошових коштів не виконує, що підтверджується наданим розрахунком заборгованості за вказаним договором.

Станом на 15 вересня 2021 року, яка складається з 19959,29грн. - заборгованість за тілом в т.ч.: 0,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту; 19959,29 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 5188,09 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; яку Банк просить стягнути в судовому порядку.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість у відповідача утворилась не з його вини, а позивачем не доведено, що дії чи бездіяльність ОСОБА_1 , як користувача електронного платіжного засобу, призвели до втрати, незаконного використання ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції з відкритим на її ім`я кредитним рахунком, зокрема передачі сторонній особі інформації щодо реквізитів або ПІН-коду кредитної картки, паролю доступу до електронної системи платежів.

В рішенні місцевий суд послався також на відомості правоохоронних органів, а саме те, що за заявою відповідача 16 січня 2021 року за частиною 1 статті 190 КК України внесені відомості в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000030 про вчинення кримінального правопорушення.

На даний момент про зазначене кримінальне провадження більше нічого невідомо, інформація судом по даному факту не перевірялась, запити до правоохоронних органів судом не здійснювались, що є важливим для встановлення фактичних обставин справи а ухвалення законного рішення.

Більш того, у Приватбанку існує доволі надійна систему захисту рахунків Клієнтів Банку і без " оголошення персональних даних неможливо отримати доступ до рахунку

З Виписки вбачається, що здійсненню операцій 16.01.2021 року на суму в розмірі 9547,50 грн. та 9 849,00 грн. передувало успішне проходження ним авторизації, а саме введення реквізитів карти та отримання та введення ОТП-паролю- «PASSWORD», що додатковий раз підтверджує особисте бажання клієнта на здійснення операції та запобігає виконання операцій шахрайським шляхом.

Операції щодо карткового рахунку позивача, в тому числі переказу коштів відповідача були здійснені відповідачем лише після ідентифікації та підтвердження і динамічним паролем, тому помилковим є висновок про незаконне переведення (переказ) коштів з його рахунку та не відповідає дійсності.

В діях банку відсутня вина, також відсутній взаємний зв`язок між діями банку та наслідками, що настали для відповідача.

Таким чином, перерахування коштів стало можливим у зв`язку з порушенням позивачем Умов та правил надання банківських послуг, а тому саме відповідачка ОСОБА_1 несе відповідальність за вказані операції.

Щодо посилання суду на витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо наявного кримінального провадження за заявою відповідача слід зазначити, що останній не належним доказом на підтвердження доведення обставин вчинення злочину щодо перерахування коштів невстановленими особами, оскільки такі доводи можуть бути підтверджені тільки вироком суду, який набрав законної сили.

Судом не прийнято до уваги, що дане провадження не є закінченим, не встановлено винних осіб і не доведено відсутність вини відповідачки у знятті коштів з її карткового рахунку.

В судовому засіданні не доведено та матеріалами справи не встановлено, що готівковими коштами протиправно заволоділа інша особа. У відкритому за даним фактом кримінальному провадженні також не встановлено осіб причетних до списання коштів. Відповідачка, в свою чергу, має право стягнути суму відшкодування з винних осіб встановлених в кримінальному порядку, якщо такі особи будуть виявлені.

До сьогодні вирок суду за зазначеним провадженням відсутній.

Вказують, що місцевий суд безпідставно вважав твердження відповідача про доведення обставини перерахування коштів невстановленими особами та належне повідомлення банку про здійснені операції.

Аналогічна правова позиція висловлена ВС у постанові від 20.03.2019р. по справі №756/4602/16-ц.

Місцевий суд не взяв до уваги, що саме на ОСОБА_1 покладено обов`язок нерозголошення (не розкриття) інформації за рахунком як і обов`язок повідомлення банку в разі втрати, викрадення платіжної картки та розголошення та зізнання ОСОБА_1 у розголошенні інформації за рахунком.

У зв`язку з зазначеним, викладені обставини та висновки в рішенні місцевого суду є необґрунтованими, такими, що не мають свого підтвердження.

Предметом позову, який підлягає доказуванню є розмір заборгованості за кредитним договором. АТ КБ "ПРИВАТБАНК" надав суду докази щодо наявності заборгованості за Договором (розрахунок заборгованості, Виписку по рахунку).

З матеріалів справи не вбачається, а Відповідачем не доведено відсутність заборгованості та, відповідно, виконання умов договору належним чином, а тому вимоги позовної заяви підлягають задоволенню в повному обсязі.

Оскільки банк надав кошти шляхом встановлення кредитного ліміту, між банком і відповідачем було укладено кредитний договір, який є діючим та дійсним, а отже є всі іконні підстави для стягнення заборгованості з відповідача.

Вважаємо, що Відповідачем та його представником не доведено справедливість та "повноту" витрат, які фактично понесені ним на правову допомогу .

Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

При вирішенні питання про розмір суми, яка підлягає відшкодуванню стороні за послуги адвоката, має бути врахована як ціна позову, яку вказав позивач у позовній заяві, так критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката.

При цьому, розмір відшкодування названих витрат, крім судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним. За таких обставин суд з урахуванням обставин конкретної справи, зокрема, ціни позову може обмежити цей розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Стягуючи з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» витрати на професійну правничу допомогу в мірі 10 000 грн. суд першої інстанції не перевірив вартість оплати відповідних послуг адвоката, яка склалася в регіоні та складність справи;

ціна позову по даній справі становить 25147,38 грн., а розмір витрат на правничу допомогу стягнутий судом першої інстанції - 10 000грн, що є явно неспіврозмірним та завищеним.

Звертають увагу апеляційного суду на те, що обсяг матеріалів справи не значними, і справа не відноситься до справ значної складності.

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вважає, що сума витрат, що заявлена Відповідачем значно перевищує встановлені діючим законодавством та нормативно-правовими актами граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу, крім того така сума витрат є неспівмірною із складністю цивільної справи, яка віднесена судом до малозначних справ, а тому в разі наявності підстав для компенсації цих витрат, їх сума підлягає зменшенню.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Гайдаржий А.В. просив апеляційну відхилити, залишити судові рішення без змін.

Про розгляд справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду вказаним положенням закону в повній мірі не відповідає.

Відмову в позові суд мотивував недоведеністю позовних вимог.

Такий висновок суду не у повній мірі відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що 01 квітня 2011 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання банківських послуг, відповідно до умов якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який в подальшому змінювався. Укладення договору відбулося шляхом підписання позичальником анкети-заяви. Строк дії останньої картки від 10 травня 2018 року, яка перебувала у відповідачки, до грудня 2021 року.

За розрахунком позивача станом на 15 вересня 2021 року виникла заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 25 147,38 грн., в тому числі:

- заборгованість за простроченим кредитом - 19 959,29 грн.;

- заборгованість за простроченими процентами - 5 188,09 грн.

Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи.

На підтвердження вимог Банк надаввитяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і витяг з Умов та правил надання банківських послуг.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина 1 статті 634 ЦК України).

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. З огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Отже, у разі укладення кредитного договору проценти за кредитом поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Із анкети-заяви позичальника від 01 квітня 2011 року вбачається, що у ній розмір процентної ставки не зазначений.

Позивач пред`явив вимоги про стягнення заборгованості за договором, у тому числі за процентами, нарахованими на прострочений кредит, відповідно до Умов та правил надання банківських послуг. Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і витяг з Умов та правил надання банківських послуг, як невід`ємні частини укладеного договору.

Проте матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяги з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», з Умов та правил надання банківських послуг розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними при підписанні анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання нею кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати таких процентів, зокрема саме у зазначених у цих документах, що додані Банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані ОСОБА_1 . Умови та правила надання банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за несвоєчасне погашення кредиту, надані Банком витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і витяг з Умов та правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання Банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони прямо не передбачені, як у справі - в анкеті-заяві позичальника, що безпосередньо підписана останньою, і лише цей факт може свідчити про прийняття нею запропонованих умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які наявні у матеріалах справи, не містить підпису відповідачки, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів.

У зв`язку з наведеним не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про наявність правових підстав для стягнення процентів за договором.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог (частина 1 статті 13 ЦПК України).

Отже, суд першої інстанції правильно відмовив у позові про стягнення процентів.

Разом з тим, рішення суду у частині відмови в позові про стягнення кредиту не відповідає обставинам справи і вимогам закону. Доводи апеляційної скарги у цій частині заслуговують на увагу.

Отримання кредитних коштів ОСОБА_1 підтверджується анкетою-заявою останньої від 01 квітня 2011 року, випискою з особового рахунку, з якої вбачається, що позичальник користувалася кредитними коштами та здійснювала погашення кредиту.

Укладений між сторонами договір від 01 квітня 2011 року у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним).

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в повному обсязі в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, відповідно до якої якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а тому позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, оскільки відповідачка уклала кредитний договір з позивачем та отримала кредитні кошти від банку, вона зобов`язана повернути їх.

При застосуванні до спірних правовідносин наведених норм права апеляційний суд відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України враховує висновок щодо застосування відповідних норм права, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17.

Зважаючи на наведене, колегія суддів вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за кредитом станом на 15 вересня 2021 року, у розмірі 19 959 грн. 29 коп..

З урахуванням викладеного, колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги позивача про не врахування судом того, що сторонами було укладено кредитний договір відповідно до вимог законодавства шляхом підписання заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, що у заяві зазначено, що відповідачка згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді, що заборгованість банком була визначена відповідно до зазначених Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, Тарифами та не спростована відповідачкою, так як ці доводи є суб`єктивним тлумаченням позивача як обставин справи, так і законодавства, зазначеного в тексті постанови апеляційного суду, яке регулює спірні правовідносини.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про підписання відповідачем паспорту споживчого кредиту та ознайомлення його таким чином з умовами кредитування, оскільки кредитний договір укладений 01 квітня 2011 року, а паспорт споживчого кредиту підписаний відповідачем 02 лютого 2021 року. Крім того, підписання споживачем паспорту споживчого кредиту є способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.

Відповідна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року (справа № 393/126/20).

На підставі викладеного слід дійти висновку, що паспорт споживчого кредиту не є складовою частиною кредитного договору, а є лише письмовою формою ознайомлення споживача до укладення договору з умовами різних видів кредитування для забезпечення йому можливості вибору серед альтернативних умов кредитування.

Тому, паспорт споживчого кредиту не може бути визнаний належним і достатнім доказом на підтвердження обставин погодження сторонами умов кредитування, в тому числі щодо сплати відсотків за користування кредитом.

В той же час, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо необґрунтованості висновку суду, що оскільки позивачем не надано суду доказів на підтвердження вчинення відповідачкою в період з 16 січня 2021 року дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, розголошення секретної інформації третім особам, то відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до відповідачки в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно ч. 1 ст. 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження.

Статтею 1073 ЦК України передбачено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначаються загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків (далі - платіжні системи) в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами.

Згідно п. 1.27 ст. 1 зазначеного Закону платіжна картка це електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Відповідно до ч.3 ст. 3 цього Закону порядок відкриття банками рахунків та їх режими визначаються Національним банком України. Умови відкриття рахунка та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом - власником рахунка.

Згідно п. 33.3 ст. 33 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" платник зобов`язаний відшкодувати шкоду, заподіяну банку або іншій установі - учаснику платіжної системи, що його обслуговують, внаслідок недотримання цим платником вимог щодо захисту інформації і проведенням незаконних операцій з компонентами платіжних систем (платіжні інструменти, обладнання, програмне забезпечення тощо). При цьому банк або інша установа - учасник платіжної системи, що обслуговує платника, звільняється від відповідальності перед платником за проведення переказу.

Одночасно п. 5 розділу VI Положення покладає на користувача обов`язок контролювати рух коштів за своїм рахунком, а п. 6 розділу VI Положення розмежовує ризик та відповідальність користувача за збитки від здійснення операцій моментом повідомлення користувачем банку про втрату електронного платіжного засобу.

Пунктом 8 розділу VI постанови правління НБУ від 05.11.2014 р. № 705 «Про затвердження Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», обов`язок емітента відновити залишок на рахунку клієнта передбачено лише у випадку здійснення помилкового або неналежного переказу, тобто відповідно до п. 1.24. ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" у випадках наявності вини банку або ініціатора переказу у здійсненні платежу.

Відповідно до пункту 9 розділу VI Положення № 705 користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

З урахуванням викладеного саме на відповідачку покладено як обов`язок нерозголошення інформації за рахунком в результаті використання клієнтом паролів, ПІН-кодів, CVV-кодів, так і обов`язок повідомлення банку в разі втрати, викрадення платіжної картки та розголошення інформації.

Саме про таке застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини, зазначено в постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 522/22780/15.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов кредитного договору АТ КБ «ПриватБанк» відкрив на користь ОСОБА_1 окремий рахунок з встановленим на ньому кредитним лімітом, а також видав позичальнику електронні платіжні засоби (за період нарахування заборгованості): 12 березня 2014 року - кредитну картку № НОМЕР_1 _ зі строком дії до 01/18; 25 січня 2018 року - кредитну картку № НОМЕР_2 зі строком дії до 09/21, 02 лютого 2021 кредитну картку № НОМЕР_3 зі строком дії до 11/24( а.с.14).

З розрахунку заборгованості та виписки з рахунку позичальника (а.с. 6-12, 55-62) вбачається, що станом на 15 січня 2021 року відповідачка не мала жодної заборгованості за кредитним договором від 01 квітня 2011 року.

Водночас, 16 січня 2021 року невідомою особою ініційовано проведення по картці позичальника № НОМЕР_2 двох транзакцій - переказів на картрахунок невідомої особи кредитних коштів на суми 9 547,50 грн. + 333,37 грн. - сплата банківської комісії та 9 849 грн. + 344,47 грн. - сплата банківської комісії, що призвело до утворення заборгованості за кредитом у розмірі 19 959,33 грн. На вказану заборгованість банк нарахував позичальнику за період з 16 січня 2021 року по 15 вересня 2021 року 5 188,09 грн. в якості процентів.

У зв`язку з цим 16 січня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Вознесенського РУП ГУНП із заявою про те, що в день звернення близько 10:00 год. невстановлена особа шахрайським шляхом, під приводом надання послуг оператора «Водафон», заволоділа грошовими коштами, що перебували на її кредитних рахунках в АТ КБ «ПриватБанк», АТ «ОТП Банк» та «Монобанк» (АТ «Універсал Банк»).

16 січня 2021 року відомості за вказаним фактом були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань та зареєстровано кримінальне провадження №0000030 з правовою кваліфікацією за частиною 1 статті190 КК України (шахрайство).

Під час проведення досудового розслідування дізнавачем в межах вказаного кримінального провадження попередньо було встановлено, що 16 січня 2021 року близько 9:30 год. ОСОБА_1 зателефонувала невідома особа та, представившись представником оператора «Водафон», під приводом необхідності вчинення дій з метою покращення якості послуг оператора мобільного зв`язку отримала від відповідачки інформацію, що надійшла на її номер телефону у вигляді СМС-повідомлення, після чого відбулося списання кредитних коштів з картрахунків відповідачки, відкритих в АТ КБ «ПриватБанк», АТ «ОТП Банк» та «Монобанк» (АТ «Універсал Банк»). Списані кошти в цей же день були зараховані на банківську картку ОСОБА_2 та з 16 по 18 січня 2021 року виведені готівкою через банкомат АТ КБ «ПриватБанк». На час розгляду справи слідчим відділом проводяться дії щодо встановлення місцезнаходження особи, яка незаконно заволоділа кредитними коштами з банківських карток ОСОБА_1 (а.с. 72-92, 110).

Водночас, як вбачається з інформації, наданої представником АТ КБ «Приватбанк» (а.с. 117-118), 16 січня 2021 року, тобто в день здійснення незаконних операцій з картрахунком відповідачки, ОСОБА_1 звернулася до банку із заявою про блокування її банківської картки № НОМЕР_2 , що і було зроблено банком.

Більш того, із письмових пояснень представника позивача наявних у матеріалах справи вбачається, що16 січня 2021 року до Банку надійшли платіжні доручення Клієнта про переказ коштів в розмірі 9547,50 грн. та 9 849,00 грн.

Ініціатором переказу є Власник карткового рахунку, переказ ініційовано з використанням держателем електронного платіжного засобу для оплати вартості товарів і послуг, що не суперечить вимогам статті 21 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»

Даний платіж ініційований Клієнтом через інтернет, а саме шляхом введення інформації про номер картки, термін її дії та СУУ код та проходженням успішної авторизації.

Згідно частини 1 Постанови НБУ «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів» від 05 листопада 2014 року № 705:

авторизація - це процедура отримання дозволу на проведення операції з використанням електронного платіжного засобу;

код авторизації - набір цифр або букв і цифр, який формується і надається емітентом або юридичною особою - учасником платіжної системи, яка діє за його дорученням, за результатами авторизації;

Тобто кожна транзакція забезпечена захистом від шахрайських дій, а саме проходження Клієнтом авторизації, тобто введення реквізитів карти, які дають можливість ідентифікувати Клієнта та картковий рахунок, та додаткове підтвердження операції шляхом введення одноразового ОТП-паролю ( коду авторизації), який надсилається Банком на мобільний телефон Клієнта, який зареєстрований ним в банківській системі.

Тобто для підтвердження операції Відповідачем отримано, що підтверджується матеріалами справи, та введено третьою особою одноразовий ОТП - пароль, який і завершив транзакцію.

З виписки вбачається, що здійсненню операцій 16 січня 2021 року на суму в розмірі 9547,50 грн. та 9 849,00 грн. передувало успішне проходження відповідачем авторизації, а саме введення реквізитів карти та отримання та введення ОТП-паролю- «РА88/?ОІШ», що додатковий раз підтверджує особисте бажання клієнта на здійснення операції та запобігає виконання операцій шахрайським шляхом.

Дані умови захисту передбачені п. 1.1.3.2.9 Банк має право для різних цілей (повідомлення про зміну тарифів, активація додаткових послуг, актуалізація контактних даних, зміна Умов та правил надання банківських послуг, інформування про розмір заборгованості за кредитом, проведені банком акції, дистанційне обслуговування, оформлення платіжних документів тощо, у тому числі отримання згоди клієнта на вищезазначені дії) встановити контакт з клієнтом, використовуючи будь-які зазначені канали зв`язку: відправлення CMC-повідомлень на мобільний телефон клієнта, авторизація за допомогою мобільного телефону та OTP-пароля; поштовий лист; телеграма; повідомлення електронною поштою; повідомлення в банкоматах і терміналах обслуговування; друк інформації на чеках в POS-терміналах; інші засоби комунікації. Механізм отримання згоди від клієнта шляхом авторизації за допомогою мобільного телефону та OTP-пароля такий: Банк генерує OTP-пароль і надсилає його клієнтові в тілі CMC-повідомлення із зазначенням інформації, яка буде ним стверджуватися. Для підтвердження згоди клієнт передає у відповіді отриманий ОТР- пароль або вводить цей пароль у відповідному рядку використовуваного сервісу.

У разі збігу пароля з відправленим клієнту Банк перевіряє номер мобільного телефону клієнта, а саме: чи зареєстрований він в системі Приват24 і/або Mobile Banking. Якщо номер мобільного телефону зареєстрований і збігається з номером телефону клієнта, вважається, що Клієнт прийняв умови публічного договору, розміщеного у відповідному розділі Умов та правил, згідно з яким клієнту - вдаватимуться затребувані ним послуги. Сторони визнають OTP-пароль, що збігся, електронним підписом клієнта.

За такого, пояснення відповідачки про те, що вона не надавала особі, з якою розмовляла 16 січня 2021 року, іншої інформації, ніж про те, що у неї є картковий рахунок в Приватбанку, не підтверджується матеріалами справи.

Вхід до системи Приват 24-відповідачки можливий лише при введені відповідачкою власного паролю або введені контрольної інформації клієнта, відправленої в СМС- повідомленні на фінансовий номер.

Зазначене свідчить про те, що відповідачка порушила умови та правила користування банківськими послугами, розголосивши контрольну інформацію клієнта, відправлену в СМС- повідомленні, що дало змогу третім особам мати доступ до системи Приват24 відповідачки.

Звернення відповідачки до правоохоронних органів та надані нею докази проведення слідчими органами відповідних слідчих дій, підтверджує тільки проведення відповідного розслідування за її зверненням. Проте остаточного рішення з приводу даного звернення правоохоронним органами чи судом до теперішнього часу, не зважаючи на тривалий час розслідування, прийнято не було.

За такого, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачкою всупереч положенням частини 1 статті 81 ЦПК України, яка передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень проти вимог банку в частині стягнення заборгованості за кредитом, а також на спростування наданих позивачем доказів розголошення нею контрольної інформації клієнта - одноразового паролю до системи Приват 24, відправленої в СМС- повідомленні, що дало змогу третім особам мати доступ до системи Приват24 відповідачки та ініціювати платіжні операції.

Суд зазначеним обставинам належної правової оцінки не надав та помилково дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, що призвело до прийняття неправильного рішення у справі.

Інші доводи апеляційної скарги, крім тих, з якими погодилася колегія суддів, виходячи з конкретних обставин по справі, не є підставою для задоволення апеляційної скарги та позову в повному обсязі.

Розглядаючи апеляційну скаргу представника позивача на додаткове рішення суду першої інстанції в частині задоволення заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів виходить з такого.

Згідно частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно пункту 1 частини 3 статті 133ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1-5 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно із пункту 2 частини 3 статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат,які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи,встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів,рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови,що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Так, з матеріалів цивільної справи вбачається, що представництво інтересів відповідачки у цій справі здійснювалося адвокатом Гайдаржий А.В., на підтвердження чого надано договір про надання правничої допомоги від 02 грудня 2021 року, ордер №1049236, квитанція до прибуткового касового ордеру від 02 грудня 2021 року про сплату 10000 грн. ОСОБА_1 та розрахунок витрат на професійну правничу допомогу ( а.с.176-179).

Задовольняючи заяву відповідача про стягнення витрат на правову допомогуу повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що стороною відповідача доведено належними та допустимими доказами понесення витрат на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 10 000 грн., їх необхідність, співмірність та розумність їх розміру, а стороною позивача не заявлено клопотання про зменшення їх розміру.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу.

Проте, зважаючи на те, що позовні вимоги позивача задоволено частково, колегія суддів не може повністю погодитись із таким висновком суду першої інстанції та вважає, що при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу слід врахувати принцип пропорційності.

Встановлено, що за результатами розгляду даної справи судом було відмовлено у задоволенні лише частини позовних вимог у загальній сумі 5188.09 грн., що становить 20% від ціни позову. При цьому, відповідач просив стягнути 10 000, 00 грн, що перевищує розмір позовних вимог, у яких відмовлено позивачу. Враховуючи принцип пропорційності, колегія суддів вважає за необхідне зменшити розмір стягнутих на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу до 2100 грн.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини першої статті 374 ЦПК України).

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункт 4 частини першої статті 376 ЦПК України).

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» слід задовольнити частково, рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитом скасувати з ухваленням нового про стягнення з відповідача на користь позивача 19 959 грн. 29 коп. заборгованості за кредитним договором без номеру від 01 квітня 2011 року, залишивши без змін рішення суду в частині відмови у задоволені вимог про стягнення заборгованості за відсотками, додаткове рішення змінити, стягнувши з позивача на користь відповідача 2100 грн. понесених витрат на правничу допомогу.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на викладене та виходячи із принципу пропорційності розподілу судового збору, судом задоволено вимоги позивача на 79.31 % (25147.38 : 19959.29 х 100). А відтак, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню за подання позовної заяви 1801.70 грн. (2270 х 79.31%) судового збору та за подання апеляційної скарги пропорційно до задоволених вимог скарги 2702.54 грн. (3405 х 79.81%) судового збору, а всього 4506. 24 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» задовольнити частково.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 січня 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитом скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення.

Позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_4 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (, вул. Грушевського, 1Д, м. Київ) -19 959 (дев`ятнадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят дев`ять) грн. 29 коп. заборгованості за кредитним договором без номеру від 01 квітня 2011 року та 4504 (чотири тисячі п`ятсот чотири) грн. 24 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції.

Рішення суду в частині відмови у задоволені вимог про стягнення заборгованості за відсотками залишити без змін.

Додаткове рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 лютого 2022 року змінити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (, вул. Грушевського, 1Д, м. Київ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_4 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2100 ( дві тисячі сто) грн.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 23 грудня 2022 року.