29.07.2022 Провадження по справі № 2/940/3/22
Справа № 940/266/20
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

29 липня 2022 року Тетіївський районний суд Київської області в складі :

головуючого судді : Косович Т.П.

при секретарі: Козуб І.С.

з участю адвокатів: Безуглої І.С., Порхун О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тетієві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання недійсною довіреності від 02.08.2017 року на представлення інтересів, визнання недійсним договору купівлі-продажу від 07.03.2018 року та застосування наслідків їх недійсності (витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень),

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Тетіївського районного суду Київської області з позовом, в якому просить визнати недійсною з моменту її вчинення довіреність від 02.08.2017 року на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на представлення його інтересів, посвідчену приватним нотаріусом Бурлаченко К.Ф. за реєстраційним номером 379; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 07.03.2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Васалатьєвою О.А. за реєстраційним номером 2-267; витребувати у ОСОБА_3 у його власність квартиру АДРЕСА_1 ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 07.03.2018 року № 40045032 за ОСОБА_3 , прийняте державним нотаріусом Васалатьєвою О.А., а також стягнути з відповідачів судові витрати по справі.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_6 , після смерті якої залишилось спадкове майно, а саме квартира АДРЕСА_2 .

Після смерті матері він перебував в тяжкому психологічному та емоційному стані, цілковитому розпачі та розгубленості. Внаслідок вживання алкоголю хворів на психічні та поведінкові розлади, внаслідок чого не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. 02.08.2017 року він, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, на пропозицію своєї однокласниці ОСОБА_2 , видав довіреність на ім?я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчену приватним нотаріусом Бурлаченко К.Ф. за реєстраційним номером 379, на ведення його справ по оформленню спадкових прав на квартиру АДРЕСА_2 та її продаж за ціною та на умовах на свій розсуд.

Проте ОСОБА_2 , скориставшись його безпорадним станом та змовившись зі своїм цивільним чоловіком ОСОБА_3 , ввела його в оману, він думав, що видає довіреність лише на оформлення спадщини після смерті матері, а не на продаж квартири. Відповідачі явно бажали приховати справжні наміри та характер своїх дій, спрямованих на незаконне безоплатне заволодіння чужим майном квартирою, прагнучи завуалювати свій дійсний умисел під допомогу в оформленні спадкових прав.

При цьому приватний нотаріус Бурлаченко К.Ф., видаючи довіреність від 02.08.2017 року, не перевірила його цивільну дієздатність, не встановила дійсні наміри кожної з сторін до вчинення правочину, який посвідчується, та не роз`яснила відповідних норм законодавства України, про що свідчить використання шаблону довіреності, в який не внесено законодавчі зміни ЗУ «Про податок з доходів фізичних осіб» втратив чинність 01.01.2011 року.

Отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_2 від 01.02.2018 року, ОСОБА_2 на підставі даної довіреності від 02.08.2017 року, 07.03.2018 року дану квартиру відчужила шляхом продажу своєму цивільному чоловіку ОСОБА_3 за 49000 гривень.

При цьому волевиявлення ОСОБА_1 на продаж квартири не було, відповідачі діяли недобросовісно, правочин було вчинено на шкоду довірителя, внаслідок зловмисної домовленості ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . ОСОБА_7 була продана за ціною 49000 гривень, що майже в два рази нижче її експертної оцінки, при цьому ОСОБА_1 жодних коштів за її продаж не отримав.

Своїми протиправними діями відповідачі фактично позбавили позивача житла, а тому, враховуючи викладене, ОСОБА_1 просить визнати недійсною довіреність від 02.08.2017 року на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 07.03.2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та застосувати наслідки його недійсності, витребувавши у ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 та скасувавши рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 07.03.2018 року.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві (т. 1 а.с. 46-63). Суду пояснив, що під час видачі довіреності від 02.08.2017 року на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 він перебував в стані сильного алкогольного сп`яніння, в зв`язку з чим не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, думав, що видає довіреність лише на оформлення спадщини після смерті матері. 16.02.2018 року він знявся з реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 , проте для чого він це робив, він не знав, ходив до відділу реєстрації разом з ОСОБА_2 . Після проходження курсу лікування відповідачі йому пропонували житло в с. Михайлівка, проте воно йому не сподобалось, іншого не пропонували та кошти від продажу квартири не повернули. Всіх деталей видачі довіреності від 02.08.2017 року та оформлення договору курівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 він не пам`ятає через стан алкогольного сп`яніння.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Безугла І.С. позовні вимоги підтримала. Суду пояснила, що ОСОБА_1 на час видачі довіреності від 02.08.2017 року не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Правочин - договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 07.03.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений явно не на користь довірителя, оскільки в договорі експертна оцінка квартити складає 98180 гривень, а продаж здійснено за 49000 гривень, при цьому ОСОБА_1 жодних коштів так і не отримав. Розписка ОСОБА_1 від 15.03.2018 року про отримання коштів за продаж квартири містить ряд недоліків, а тому не може бути належним доказом у справі.

Відповідач ОСОБА_3 позовних вимог не визнав, посилаючись на наданий відзив (т. 1 а.с. 156-159). Суду пояснив, що не співмешкає із ОСОБА_2 , вона є його подругою. ОСОБА_1 він знав, проте не знав, що останній зловживає алкогольними напоями. Якось ОСОБА_1 побачив його та запропонував продати свою квартиру АДРЕСА_1 . Так як квартира була занедбана домовились за 49000 гривень. Після укладення договору купівлі-продажу, вони із ОСОБА_2 дійсно пропонували ОСОБА_1 житло в с. Михайлівка, але останній постійно вимагав кошти і він через ОСОБА_2 заплатив йому ще додатково 11000 гривень. В загальному ОСОБА_1 отримав 60000 гривень грошових коштів за продаж квартири, про що написав розписку. Щодо поданого позову, то ОСОБА_1 , будучи тверезим, йому говорив, що подати даний позов його змусив ОСОБА_8 .

Представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 адвокат Порхун О.П. позовних вимог не визнала, посилаючись на відзив на позовну заяву (т. 1 а.с. 140-146). Суду пояснила, що жодних доказів того, що під час видачі довіреності від 02.08.2017 року на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ОСОБА_1 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними суду не надано, висновок експерта вказує лише на те, що останній не був здатний повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а отже не є абсолютним та ґрунтується на припущеннях. Не підтверджено і належними доказами і шахрайські дії ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вирок суду про визнання їх винними у матеріалах справи відсутній. Крім того, ОСОБА_1 для продажу квартири сам знявся з реєстрації в даній квартирі, отримав 60000 гривень грошових коштів за продаж квартири, про що написав розписку від 15.03.2018 року, а отже своїми діями схвалив укладений представником правочин відповідно до ст. 241 ЦК України.

Третя особа нотаріус Бурлаченко К.Ф. в судове засідання не прибула, до суду надала заяву про слухання справи у її відсутності, позовних вимог не визнає (т. 1 а.с. 219).

Третя особа нотаріус Васалатьєва О.А. в судове засідання не прибула, до суду надала заяву про слухання справи у її відсутності, вирішення спору покладає на розсуду суду (т. 1 а.с. 139).

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з такого.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (т. 1 а.с. 65).

Після її смерті залишилось спадкове майно - квартира АДРЕСА_2 .

02.08.2017 року ОСОБА_1 видав довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Бурлаченко К.Ф. за реєстраційним номером 379, якою уповноважив ОСОБА_2 або ОСОБА_3 , які діють самостійно, на ведення його справ по оформленню спадкових прав на квартиру АДРЕСА_2 , що залишилася після смерті його матері ОСОБА_6 , та продаж цієї квартири за ціною та на умовах на свій розсуд (т. 1 а.с. 70-71).

01.02.2018 року державним нотаріусом Тетіївської районної державної нотаріальної контори Васалатьєвою О.А. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 66).

16.02.2018 року ОСОБА_1 виконавчим комітетом Тетіївської міської ради за його заявою знято з реєстрації місця проживання в квартирі АДРЕСА_2 , що підтверджується карточкою прописки за формою 16 (т. 1 а.с. 72) та копією довідки виконавчого комітету Тетіївської міської ради № 517 від 28.02.2020 року (т. 1 а.с. 73).

07.03.2018 року ОСОБА_1 , від імені якого за довіреністю від 02.08.2017 року діяла ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 уклали договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_2 за ціною 49000 гривень, посвідчений державним нотаріусом Васалатьєвою О.А. за реєстраційним номером 2-267( т. 1 а.с. 75-77).

Згідно розписки ОСОБА_1 від 15.03.2018 року, останній отримав від ОСОБА_2 кошти від продажу його квартири в сумі 60000 гривень (т. 1 а.с. 147).

З інформаційної довідки від 06.02.2020 року № 199252180 вбачається, що власником квартири АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 07.03.2018 року є ОСОБА_3 , номер запису про право власності 25177857 ( т. 1 а.с. 74).

Вважаючи, що ОСОБА_2 обманним шляхом, зловживаючи довірою, заволоділа його квартирою АДРЕСА_2 , чим заподіяла матеріального збитку, ОСОБА_1 звернувся до органів поліції, на підставі чого Тетіївським ВП Сквирського ВП ГУНП в Київській області 05.03.2020 року було порушене кримінальне провадження № 0000077 за ч. 1 ст. 190 КК України (копія витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань - т. 1 а.с. 88).

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 вказує, що він в 2017 році внаслідок вживання алкоголю хворів на психічні та поведінкові розлади, внаслідок чого станом на 02.08.2017 року не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, що підтверджує копією довідки лікаря КП КНП «Тетіївська центральна районна лікарня» ОСОБА_9 № 139 від 28.02.2020 року про те, що він з 2011 року перебуває на диспансерному обліку у лікаря нарколога у зв`язку з психічними та поведінковими розладами внаслідок вживання алкоголю (т. 1 а.с. 67), копією акту медичного заключення КП КНП «Тетіївська центральна районна лікарня» від 27.07.2017 року про направлення його на примусове лікування (т. 1 а.с. 68-69), копіями ухвал Тетіївського районного суду Київської області від 01.08.2017 року, 11.08.2017 року та 22.08.2017 року щодо звернень лікаря КП КНП «Тетіївська центральна районна лікарня» Кобець О.Ю. із заявами про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 для проведення курсу лікування (т.1 а.с. 78, 79, 80), копією клопотання міського голови Тетіївської міської ради від 31.07.2017 року про сприяння примусовому протиалкогольному лікуванню ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 82), а також копією висновку судово-психіатричного експерта № 182 за результатами проведеної експертизи на підставі постанови слідчого СВ Тетіївського ВП Сквирського ВП ГУНП в Київській обалості Колодій В.М. в рамках кримінального провадження № 000077, з якого вбачається, що ОСОБА_1 під час підписання довіреності (02.08.2017 року) страждав на психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю та був таким, що у повній мірі не був здатний усвідомлювати свої дії та передбачати їх наслідки (т. 2 а.с. 21-28).

Вирішуючи цей спір, суд за клопотанням сторони позивача ухвалою від 16.03.2021 року призначив у справі судово-психіатричну експертизу психічного розладу ОСОБА_1 , яку доручив експертам комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об?єднання».

За висновком судово-психіатричного експерта від 29.09.2021 року № 118-ц ОСОБА_1 під час підписання довіреності (02.08.2017 року) страждав на психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності від алкоголю, активна залежність. Враховуючи дані анамнезу, ці розлади на теперішній час є хронічними та стійкими. Ступінь цих розладів у нього під час підписання довіреності (02.08.2017 року) був таким, що істотно впливав на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Внаслідок залежності від алкоголю у ОСОБА_1 знизилися інтелектуальні можливості та прогностичні здібності, його мотиваційна сфера та сфера потреб направлена на придбання спиртного, а тому під час підписання довіреності (02.08.2017 року) на ім`я ОСОБА_2 він не був здатний повною мірою вільно та усвідомлено приймати рішення та реалізовувати його своїми діями. У ОСОБА_1 під час підписання довіреності (02.08.2017 року) на ім`я ОСОБА_2 внаслідок зловживання спиртними напоями був змінений нормальний (фізіологічний) перебіг його когнітивних процесів, мислення та емоційно-вольової і мотиваційної сфери, що знижувало його здатність розуміти характер і фактичний зміст власних дій, керувати ними та передбачати їх наслідки (т. 2 а.с. 192-198).

Відповідно до ч.1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Головним елементом правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тобто основним юридичним фактом, що підлягає встановленню судами, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення договору.

В силу приписів статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 225 ЦК України встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Тобто для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Такі правові висновки викладено, зокрема, в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19), в постанові Верховного Суду від 20 квітня 2021 року у справі № 727/967/16-ц (провадження № 61-14293св19) та в постанові Верховного Суду від 17 травня 2022 року у справі № 208/9102/15-ц (провадження № 61-21308св21).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_1 згідно висновків судово-психіатричних експертів № 118-ц від 29.09.2021 року та № 182 в рамках кримінального провадження № 000077, під час підписання довіреності (02.08.2017 року) страждав на психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю, ступінь цих розладів у нього під час підписання довіреності (02.08.2017 року) був таким, що істотно впливав на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Внаслідок залежності від алкоголю під час підписання довіреності (02.08.2017 року) на ім`я ОСОБА_2 . ОСОБА_1 не був здатний повною мірою вільно та усвідомлено приймати рішення та реалізовувати його своїми діями.

Таким чином, експерти встановили лише зниження здатності ОСОБА_1 станом на 02.08.2017 року розуміти характер і фактичний зміст власних дій, керувати ними та передбачати їх наслідки, а не повну його нездатність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Доказів того, що ОСОБА_1 на час видачі довіреності від 02.08.2017 року на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на представлення його інтересів, посвідченої приватним нотаріусом Бурлаченко К.Ф. за реєстраційним номером 379, мав абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, позивач суду не надав, що є його процесуальним обов`язком згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України.

Посилання позивача на те, що він протягом 2017 року постійно страждав на алкоголізм та під час підписання довіреності перебував в стані алкогольного сп`яніння, в результаті чого не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, також не підтверджено належними та допустимими доказами у справі. Додані до матеріалів справи довідки та ухвали Тетіївського районного суду Київської області лише підтверджують необхідність проходження ОСОБА_1 курсу лікування від алкоголізму та ніяк не підтверджують його неспроможність 02.08.2017 року розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Не підтверджено доказами і того, що приватний нотаріус Бурлаченко К.Ф., видаючи довіреність від 02.08.2017 року, не перевірила цивільну дієздатність позивача, не встановила дійсні наміри кожної з сторін до вчинення правочину, який посвідчується, та не роз`яснила відповідних норм законодавства України. Суд вважає це надуманим та голослівним твердженням позивача, оскільки довіреність підписана ОСОБА_1 особисто, перед підписом зазначено: «Довіреність мною прочитана, зміст її мені зрозумілий, відповідає моїй волі, підписана мною особисто». Використання нотаріусом шаблону довіреності, в який не внесено законодавчі зміни, оскільки ЗУ «Про податок з доходів фізичних осіб» втратив чинність 01.01.2011 року, суд вважає технічною помилкою, яка не може бути підставою для визнання довіреності недійсною.

Таким чином, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідно до свого психічного стану позивач був спроможний в момент вчинення правочину, а саме 02.08.2017 року розуміти значення своїх дій та керувати ними, жодного доказу для визнання недійсною оспорюваної довіреності від 02.08.2017 року на підставі, передбаченій статтею 225 ЦК України, суду не надано, при цьому позивач свого волевиявлення на укладення даного правочину не заперечує, а тому суд в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсною з моменту її вчинення довіреності ОСОБА_1 від 02.08.2017 року на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на представлення його інтересів, посвідченої приватним нотаріусом Бурлаченко К.Ф. за реєстраційним номером 379, відмовляє.

При цьому суд до вказаних правовідносин не застосовує заявлений позивачем висновок щодо застосування відповідних норм права, викладений в постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 465/1217/16-ц (провадження № 61-1333св18), оскільки він спростовується останніми правовими позиціями Верховного Суду з розгляду спорів даної категорії.

Заявляючи позовну вимогу про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 07.03.2018 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого державним нотаріусом Васалатьєвою О.А. за реєстраційним номером 2-267, позивач посилається на те, що на укладення даного договору не було його волевиявлення, дії представника ОСОБА_2 з продажу квартири в даному випадку були недобросовісними, вчиненими на шкоду довірителя, оскільки він був позбавлений свого нерухомого майна, яке є єдиним місцем його проживання, квартира була продана за безцінь, так як її вартість є значно вищою за ринковими цінами, а сам договір укладений внаслідок зловмисної домовленості ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Проте з такими доводами суд погодитись не може, з огляду на таке.

Так, частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків.

З урахуванням принципів приватного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.

Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату, породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України.

Відповідно до частин першої та третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Представництво характеризується такими ознаками: цивільні права та обов`язки належать одній особі, а здійснюються безпосередньо іншою; представник вчиняє певні юридичні дії (вчинення виключно фактичних (не юридичних) дій представництвом не охоплюється); представник діє не від свого імені, а від імені іншої особи; представник діє виключно в межах наданих йому повноважень; правові наслідки настають не для представника, а для особи, яку він представляє.

Згідно з частинами першою, третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Юридична сила довіреності не залежить від отримання згоди на її видачу з боку представника. Повноваження виникає незалежно від згоди останнього, а правильно оформлена довіреність дійсна у будь-якому разі, тому що повноваження, яке виникає у представника, не зачіпає його майнових або особистих немайнових прав. Інша річ, що здійснення цього повноваження залежить від представника, бо він сам вирішує, чи використати довіреність для здійснення діяльності на користь іншої особи (довірителя), чи відмовитися від неї.

Відповідно до статті 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Тобто правочин завжди має вчинятися в інтересах сторони, яку представляють. З метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти представницький правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є.

При цьому словосполучення «у своїх інтересах» слід розуміти таким чином, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто (тобто бути стороною цього правочину) або іншим шляхом на шкоду інтересам довірителя, в тому числі на користь інших осіб, включаючи і тих, представником яких він одночасно є.

Зазначена норма права презюмує також добросовісність поведінки особипредставника, який діє від імені іншої особи на підставі довіреності або в силу своїх повноважень.

Верховний Суд у постанові від 24 жовтня 2019 року у справі № 904/3315/18 наголошував на тому, що: «Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Так, принцип добросовісності це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

За змістом зазначеної правової норми необхідними ознаками правочину, вчиненого в результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень.

Для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Таким чином, має бути доведена і домовленість з боку іншої сторони правочину.

Під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, яку представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя, та бажав (або свідомо допускав) настання негативних наслідків для довірителя. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову, від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин, наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на вчинення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють. Критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя.

Зазначене відповідає правовим висновкам, висловленим Верховним Судом у постановах від 07 серпня 2019 року у справі № 753/7290/17 (провадження № 61-11158св19), від 05 серпня 2020 року у справі № 638/2324/14-ц (провадження № 61-16084св18) та від 04 листопада 2020 року у справі № 370/2309/18 (провадження № 61-12793св19). в постанові Верховного Суду від 20 квітня 2021 року у справі № 727/967/16-ц (провадження № 61-14293св19).

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_1 , видаючи довіреність від 02.08.2017 року, уповноважив ОСОБА_2 або ОСОБА_3 , які діють самостійно, на ведення його справ по оформленню спадкових прав на квартиру АДРЕСА_2 , що залишилася після смерті його матері ОСОБА_6 , та продаж цієї квартири за ціною та на умовах на свій розсуд.

Дана довіреність недійсною не визнана.

Таким чином, ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 або ОСОБА_3 , які діють самостійно, продати його квартиру, визначаючи в усіх випадках суми, терміни та інші умови на власний розсуд. Тобто довіритель надав відповідачам повноваження самостійно визначати як ціну, так і покупця квартири, чим виявив своє волевиявлення на продаж квартири будь-кому і за будь-якою ціною.

З огляду на це, аргументи позивача про те, що спірну квартиру було продано за заниженою вартістю, її покупцем став ОСОБА_3 , який є цивільним чоловіком повіреної ОСОБА_2 (що не доведено належними доказами, так як останні даний факт заперечують) та іншим повіреним за довіреністю від 02.08.2017 року, на увагу не заслуговують.

Посилаючись на те, що дії представника ОСОБА_2 з продажу квартири в даному випадку були недобросовісними, вчиненими на шкоду довірителя, оскільки ОСОБА_1 був позбавлений свого нерухомого майна, яке є єдиним місцем його проживання, а сам договір укладений внаслідок зловмисної домовленості ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , позивач дані обставини не підтвердив належними та допустимими доказами у відповідності ч. 1 ст. 81 ЦПК України.

Так, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 , будучи представником ОСОБА_1 за дійсною довіреністю від 02.08.2017 року, чесно та відкрито виконала свої зобов`язання перед довірителем, здійснивши продаж його нерухомого майна, при цьому остання як представник діяла виключно в межах наданих їй повноважень.

ОСОБА_1 від продажу квартири АДРЕСА_2 отримав від свого представника ОСОБА_2 , яка в договорі виступала від імені продавця, грошові кошти в сумі 60000 гривень, що підтвердив своєю розпискою від 15.03.2018 року, яка в судовому порядку недійсною не визнана, а отже має юридичну силу і сумнівів в її справжності у суду немає.

Тобто договір купівлі-продажу в даному випадку був вчинений в інтересах сторони, яку представляють і жодним чином йому не на шкоду, так як отримавши грошові кошти останній міг придбати собі інше житло.

Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним.

В даному випадку ОСОБА_1 виразив свою волю на продаж квартири АДРЕСА_2 за ціною та на умовах на розсуд представника в довіреності від 02.08.2017 року, посвідченій приватним нотаріусом Бурлаченко К.Ф. за реєстраційним номером 379, і саме такі дії були вчинені його представником ОСОБА_2 , тобто підміна волі довірителя волею представника відсутня. При цьому умислу в діях представника щодо зловмисної домовленості, несприятливих наслідків для особи, яку представляють та причинного зв`язку поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють в судовому засіданні стороною позивача доведено не було.

За таких обставин суд вважає, що позовна вимога позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 07.03.2018 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого державним нотаріусом Васалатьєвою О.А. за реєстраційним номером 2-267, не доведена належними та допустимими доказами у справі в розумінні ст.ст. 12, 81 ЦПК України, а тому суд в її задоволенні відмовляє.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороною недійсного правочину.

В даному випадку договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 07.03.2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Васалатьєвою О.А. за реєстраційним номером 2-267, недійним не визнаний, а тому суд в застосуванні наслідків його недійсності - витребуванні у ОСОБА_3 у власність ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 та скасуванні рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 07.03.2018 року № 40045032 за ОСОБА_3 , прийнятого державним нотаріусом Васалатьєвою О.А., відмовляє.

Таким чином, беручи до уваги встановлені судом обставини справи, враховуючи правові позиції Верховного Суду, викладені вище, а також положення чинного законодавства України, суд приходить до висновку, що в задоволенні даного позову необхідно відмовити у повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати у зв`язку із відмовою у позові покладаються на позивача.

Крім того, відповідно до частин 9, 10 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою судді Тетіївського районного суду Київської області від 03.03.2020 року було задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до його пред`явлення - накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 6, та заборонено ОСОБА_3 вчиняти будь-які дії, направлені на відчуження, обтяження та розпорядження квартирою АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - 6.

А тому, враховуючи повну відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд скасовує вжиті заходи забезпечення позову шляхом зняття арешту з квартири АДРЕСА_2 та зняття заборони ОСОБА_3 вчиняти будь-які дії, направлені на відчуження, обтяження та розпорядження квартирою АДРЕСА_2 .

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

У контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування данного рішення достатнім.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 158, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання недійсною довіреності від 02.08.2017 року на представлення інтересів, визнання недійсним договору купівлі-продажу від 07.03.2018 року та застосування наслідків їх недійсності (витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень) відмовити повністю.

Зняти арешт з квартири АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 6, та зняти заборону ОСОБА_3 вчиняти будь-які дії, направлені на відчуження, обтяження та розпорядження квартирою АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 6, накладені ухвалою судді Тетіївського районного суду Київської області від 03.03.2020 року.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного рішення : 01 серпня 2022 року.

Суддя: Т.П.Косович