Провадження № 2/752/1308/22
Заочне Р І Ш Е Н Н Я
12 травня 2022 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді Плахотнюк К.Г.
за участі секретаря судового засідання Сітайла В.М.,
у місті Києві в приміщенні суду розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за борговою розпискою, -
У липні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів у розмірі 131 673,75 грн, у тому числі нараховані 3% річних у розмірі 11 182,85 грн, нараховані інфляційні втрати у розмірі 2106,78 грн, судовий збір.
В обґрунтовування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 30 вересня 2019 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, оформлений борговою розпискою, на підставі якого відповідачу у борг було надано грошові кошти у розмірі 4875 доларів США.
Факт отримання відповідачем грошових коштів підтверджується написаною відповідачем власноручно борговою розпискою про отримання коштів від 30.09.2019 року. В тексті розписки, як позикодавець, окрім позивача згадується ОСОБА_3 , тим не менш третя особа в останній момент відмовилась надавати відповідачу гроші у борг, тому будь-яких претензій до відповідача не має. Відповідно до розписки відповідач отримала у борг 4875 доларів США, що у гривневому еквіваленті станом на 28.05.2020 дорівнює 131 673,75 грн із зобов`язанням повернути вказану суму до 15 лютого 2020 року. Крім того, в розписці вказано, що відповідач зобов`язується повертати вказану суму шляхом здійснення періодичних платежів, а саме не менше 1000 дол. США щомісячно до 15 .02.2020.
У встановлений строк відповідачка свої зобов`язання не виконала, платежів задля погашення заборгованості не здійснено.
Відповідачу було направлено претензію щодо стягнення грошових коштів, однак жодної відповіді надано не було, борг не повернуто.
У зв`язку з простроченням зобов`язання позивач просить стягнути з відповідача 3% річних за весь час прострочення та суму інфляційних втрат, передбачених ст. 625 ЦК України з 15.02.2020 року.
Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. від 5 травня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов, а позивачу відповіді на відзив (а.с. 21).
Справа, призначена на 14.12.2021 року, не розглядалась у зв`язку з неявкою відповідача.
Відповідач на момент розгляду справи не скористався своїм правом на подання відзиву на позов, з будь-якими клопотаннями до суду не звертався.
Суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи, та ухвалити заочне рішення.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав.
Судом встановлено, що 30.09.2019 року позивач ОСОБА_1 на підставі усної угоди позики позичив відповідачці ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 4875,00 доларів США, що підтверджується власноручно написаною розпискою відповідача (а.с. 5).
Відповідно до ст.627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
За ч. 2 ст.1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Згідно ч. 2 ст.1046 Цивільного кодексу України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 Цивільного кодексу України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 Цивільного кодексу України викладені в постанові Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.
Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
У розписці від 30.09.2019 року ОСОБА_2 підтверджує отримання від ОСОБА_1 позики в розмірі 4875 доларів США та зобов`язується їх віддавати не менш ніж по 1000 доларів США в місяць у строк не пізніше 15.02.2020 року. Зазначає, що у випадку девальвації долара зобов`язується повертати борг за курсом 1 у.е. - 24,15 грн (курс на момент отримання боргу).
У вказаній розписці зазначено дату її складення, особу позикодавця та позичальника, суму позики, строк, на який вона надається, та обов`язок позичальника повернути кошти, отримані в борг, міститься підпис позичальника, а отже всі істотні умови договору позики.
В порядку ч.1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором.
Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. (ч.1 ст.1051 Цивільного кодексу України)
Згідно статтей 598, 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.
Судом встановлено, що у встановлений строк відповідач грошові кошти позивачу не повернув, чим порушив взяті на себе зобов`язання за договором позики; в порядку ст.1051 Цивільного кодексу України не заявляв вимог з приводу оспорювання договору позики, тому позивачем правомірно пред`явлено вимоги до відповідача про стягнення боргу за цим договором.
Відповідно до ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (до ст. 80 Цивільного процесуального кодексу України)
За нормами цивільного процесуального законодавства, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.
Зважаючи на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що правова природа договору та визначені в договорі істотні умови договору не суперечать принципу добросовісності і його наслідком не є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду відповідача, в той же час неможливість виконання грошового зобов`язання не звільняє від відповідальності боржника, а враховуючи, що предметом укладеного між сторонами договору є саме отримання грошових коштів з метою задоволення власних потреб відповідача, при цьому позивач належним чином виконав договірні зобов`язання в частині передачі грошових коштів, тобто кожна із сторін була вільною в укладенні договору та досягла бажаного при його укладені.
Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
У постанові від 12 листопада 2020 року № 154/3443/18 Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду зазначено, що наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
Із матеріалів справи вбачається, що у позивача ОСОБА_1 знаходиться оригінал розписки від 30.09.2019 року, у якій не зазначено про повернення отриманої позичальником ОСОБА_2 суми позики, що підтверджує те, що боргове зобов`язання не виконане.
На час звернення позивача до суду з боку відповідача не надано жодних доказів на підтвердження виконання ним своїх зобов`язань щодо повернення суми боргу.
26 лютого 2020 року кредитором поштовим відправленням було направлено боржнику претензію щодо стягнення грошових коштів разом з копією розписки від 30.09.2019 року (а.с. 6-7).
Однак, станом на момент звернення до суду з позовною заявою ОСОБА_2 суму позики не повернула.
З огляду на викладене і враховуючи те, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику, не повернуті суд погоджується з доводами позивача про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача запозичені гроші у розмірі 4875,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 28.05.2020 становить 131 673,75 грн.
Частиною першою статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.
Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.
Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Велика Палата Верховного Суду визначила, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову, якщо основне зобов`язання боржником не виконано.
У частині другій статті 625 Цивільного кодексу України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.
Отже, оскільки позивач ОСОБА_1 скористався своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 28.05.2020 року, відтак саме з цієї дати валютою заборгованості стала національна валюта України - гривня.
Розрахунок позивача щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат в гривневому еквіваленті не може бути прийнятим судом як належний доказ, оскільки він обчислений на заборгованість 131 673,75 грн і за період з 15.02.2020 по 28.05.2020, коли у спірному договорі позики зобов`язання було виражене в іноземній валюті - доларах США.
За наведених обставин, судом встановлено, що відповідачем порушено умови договору позики, який оформлено у виді боргової розписки, в частині своєчасного повернення грошових коштів, на час звернення позивача до суду відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання за договором позики, грошові кошти позивачу в повному обсязі не повернув, в порядку ст.1051 Цивільного кодексу України, відповідач не заявляв вимог з приводу оспорювання договору позики, тому позивачем правомірно заявлені вимоги про стягнення з відповідача суми основного боргу, з урахуванням трьох відсотків річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, як це передбачено ч.2 ст.625 ЦК України.
Визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку - зроблений позивачем розрахунок заборгованості, інфляційних втрат та трьох процентів річних), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду (Постанова ВП ВС від 04.06.2019 № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).
Для застосування наведеної ч.2 ст.625 ЦК, а саме, нарахування інфляційних та 3% річних від простроченої суми необхідно встановити не тільки факт прострочення та розмір простроченого боргу, але і чіткі дату початку та дату закінчення прострочення відповідної конкретної суми боргу, оскільки лише саме за цей період прострочення у кредитора є право на нарахування боржнику вищевказаних інфляційних та річних на цю суму боргу. (Постанова КГС ВС від 31.01.2019 № 903/1023/16).
Заборгованість у вигляді 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України суд розраховує наступним чином:
(сума заборгованості) x 3% x (кількість днів прострочення): (кількість днів у році) = 4875 x 3% x 103 : 366 = 41,16 доларів США.
Дата початкуДата закінченняКількість днівСума боргуВідсоткова ставкаВідсотки
Всього: 103 41,16
Тобто 3% річних від простроченої суми, які слід стягнути відповідача, становлять 41,16 доларів США.
Щодо стягнення інфляційних втрат суд зазначає наступне.
Відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні.
Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає тільки грошова одиниця України, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.
Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з врахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, яке визначене в гривні.
Матеріали справи свідчать, що Договір позики від 30.09.2019 був укладений в іноземній валюті, а тому з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні витрати за період з лютого 2020 по травень 2020 року стягненню не підлягають.
Відповідно до ст.89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.
У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судові витрати.
Враховуючи наведене та керуючись статтями 5, 202, 533, 598, 599, 625, 638, 1046, 1047, 1051 Цивільного кодексу України статтями 2, 4, 12, 76-82, 89, 141, 263-265, 274-279, 280, 284, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за борговою розпискою, задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) борг за договором позики від 30.09.2019 року в розмірі 131 673, 75 грн, судовий збір у розмірі 1449,64 грн, що складає належну до стягнення суму у розмірі 133 123 (сто тридцять три тисячі сто двадцять три) гривні 39 копійок.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) 3% річних у розмірі 41 (сорок один) долар США 16 центів.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми інфляційний втрат у розмірі 2106,78 грн - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя К.Г. Плахотнюк