КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження № 22-ц/824/9983/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2022 року м. Київ

Справа № 757/38930/21-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Махлай Л.Д., Немировської О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 липня 2022 року, ухвалене у складі судді Вовка С.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків,

встановив:

У липні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 про відшкодування збитків в розмірі 352 254 грн. 77 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який за рішенням суду розірвано. Від шлюбу мають спільних дітей: малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Діти проживають із позивачем та перебувають на його утриманні. Упродовж 2019 року та першого півріччя 2020 року позивачем витрачено 704 509, 54 грн. на задоволення основних потреб дітей (харчування, одяг, лікування, навчання, відпочинок та оздоровлення). Частки участі кожного з батьків у спільних витратах на задоволення потреб дітей є рівними, а відтак відповідач зобов`язана відшкодувати позивачу збитки, завдані через його надмірну працю на шкоду його здоров`ю та перевитрати його особистих доходів на задоволення основних потреб дітей.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 липня 2022 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що протягом 2019 року та першого півріччя 2020 року ним здійснювалися витрати на утримання сім`ї в цілому та спільних з відповідачем дітей. На підтвердження цих обставин суду були надані відповідні письмові докази: розрахунок витрат на утримання сім`ї та дітей за 2019 рік, розрахунки витрат на утримання помісячно за 2019 рік з документами, які підтверджують витрати, розрахунок витрат на утримання сім`ї та дітей за 1 півріччя 2020 року, розрахунки витрат на утримання помісячно за І півріччя 2020 року з документами, які підтверджують витрати. Також було подано докази бездіяльності відповідача щодо виконання обов`язків спільного утримання сім`ї та дітей та докази відсутності будь-яких доходів у відповідачки, що сталось внаслідок її цілеспрямованих та свідомих дій. Однак, судом першої інстанції зазначені докази не були досліджені та враховані під час винесення оскаржуваного рішення і не надано правової оцінки.

Зазначає, що оскільки відповідач не працювала та не надавала коштів на утримання сім`ї та дітей, позивач, з метою належного матеріального забезпечення, 18.02.2019 р. уклав нотаріальний договір позики грошових коштів у розмірі 405 000 грн., які він позичив у своєї рідної сестри - ОСОБА_5 , що на даний час відповідач заперечує. Стверджує, що відповідач на цей період ніде не працювала тривалий час, оскільки у грудні 2018 року припинила діяльність як фізична особа-підприємець, що підтверджується повідомленням про припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_2 від 05.12.2019 р. Його власних заробітків не вистачало на всі витрати, у зв`язку із чим позивач був вимушений постійно позичати і перепозичати кошти. У свою чергу, відповідач категорично відмовлялась йти працювати, аби приймати участь в утриманні сім`ї. Посилається на те, що він змушений був понаднормово працювати та замість відповідача здійснювати видатки на утримання сім`ї, дітей, себе і самої відповідачки, про що свідчать численні квитанції про придбання їжі та інші витрати на обслуговування спільного майна та утримання дітей.

Вказує, що відповідачем були завдані йому збитки в розумінні ст. 22 ЦК України, а саме у вигляді витрат, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі (спожита відповідачем їжа, використані нею комунальні та інші послуги, амортизація речей та побутових приладів), а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Вважає, що якщо б відповідач працювала та утримувала сім`ю, як і належить та як вона і зобов`язана була це робити, то він не витратив додатково зазначені кошти замість неї і не набував би боргів, і таким чином, у нього були б більші доходи, які він міг би внести на депозит чи витратити на лікування себе або дітей.

Отже, суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи, які мають значення для справи, внаслідок чого дійшов хибного висновку про те, що зазначені позивачем витрати на утримання дітей не є збитками в розумінні ст. 22 ЦК України, а також неправильно визначив, які правовідносини сторін випливають із обставин справи, оскільки понесені позивачем витрати, є витратами не лише на утримання дітей, а є витратами, на утримання сім`ї загалом, в тому числі відповідача. Оскільки частка участі кожного з батьків у спільних витратах на задоволення основних потреб дітей (харчування, одяг, лікування, навчання, відпочинок та оздоровлення), є рівними, то відповідач зобов`язана відшкодувати йому збитки завдані через порушення його права на спільне з нею утримання сім`ї та дітей, яке вона не здійснювала через умисну бездіяльність та умисне зведення її особистих доходів, самоусунення від життя з дітьми, у розмірі 50 % від суми витрат, які були здійснені позивачем для задоволення потреб відповідача, сім`ї та дітей.

Вказує, що суд першої інстанції у мотивувальній частині рішення не зазначив мотиви не застосування ч. 1 ст. 10, ч. 4 ст. 55, ч. 1 ст. 70 СК України, ч. 2 ст. 50 Конституції України, ч. 2 ст. 8. ч. 3 ст. 11, ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» .

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, будучи повідомленою про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, про причини своєї неявки суд не повідомила, а тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за її відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення позивача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з позовом про відшкодування збитків в порядку ст. 22 ЦК України, понесених на утримання дітей, позивач посилається на те, що внаслідок невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, позивач самостійно здійснює усі витрати, необхідні для утримання сім`ї та задоволення основних потреб дітей (харчування, одяг, лікування, навчання, відпочинок та оздоровлення), а тому відповідач зобов`язана відшкодувати позивачу збитки у вигляді витрат в частині, що належить відповідачці, тобто у розмірі 50 % від суми витрат, яка була витрачена позивачем саме на потреби дітей за період 2019 рік - перше півріччя 2020 року, в розмірі 352 254 грн. 77 коп.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 лютого 2020 року у справі № 761/19044/19-ц.

Від шлюбу сторони мають спільних дітей: малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Діти проживають разом із батьком, що не заперечується сторонами.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 січня 2021 року у справі № 757/15105/20-ц, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дітей задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача витрати на утримання дітей у розмірі 14 232 грн. 50 коп.

До позовної заяви позивачем додано, зокрема, копії актів про обстеження житлово-побутових умов проживання сім`ї малолітньої (неповнолітньої) дитини, копію акту оцінки потреб, копію висновку оцінки потреб сім`ї, копію акту про встановлення факту проживання; копії платіжних доручень про сплату коштів на правові послуги та судовий збір, платником яких є ОСОБА_2 .

Крім того, на підтвердження понесених позивачем витрат утримання на дітей позивачем до позовної заяви додано, зокрема, копію рахунку-довідку щодо витрат на поїздку до Туреччини, копію договору про надання спортивно-оздоровчих послуг, копії дублікатів квитанцій про оплату цих послуг, копії квитанцій та дублікатів квитанцій про сплату за навчання дітей, копії платіжних доручень про оплату за уроки гітари, копії квитанцій до прибуткового касового ордеру за надані медичні послуги за лікування зубів, копію платіжного доручення за оплату велосипеда, платником яких є позивач; копії чеків про купівлю: продуктів харчування, ліків, палива, канцелярських товарів, засобів гігієни, побутової хімії, одягу та інших товарів, необхідних для повсякденного споживання.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що зазначені позивачем витрати на утримання дітей не є збитками в розумінні статті 22 ЦК України, вимоги про стягнення аліментів чи додаткових витрат на дітей позивачем не заявлялись, а відтак, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позову.

Виходячи з наявних у матеріалах справи, досліджених судом першої інстанції письмових доказів, висновки суду відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

З матеріалів справи вбачається, що у квітні 2020 року ОСОБА_3 звертався до суду з іншим позовом до відповідача ОСОБА_2 - про стягнення додаткових витрат на дітей за попередній час, посилаючись на те, що загальна сума витрат за 2019 рік на утримання двох дітей за підрахунками позивача становить 501 412,73 грн. Враховуючи суму витрат за 2019 рік на утримання двох дітей, частка участі кожного з батьків становить 250 706,37 грн., тобто по 50 % відсотків від загальної суми витрат за 2019 рік. Тому позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь 250 706,37 грн.

У липні 2020 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із ще одним позовом про стягнення з відповідача на його користь 101 548 грн. 40 коп. додаткових витрат на утримання дітей, понесених ним за перше півріччя 2020 року.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21 вересня 2020 року вказані позови об`єднано в одне провадження.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 січня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 08 липня 2021 року ( а.с. 122-133), встановлено, що додаткові витрати, про стягнення яких з відповідача ОСОБА_2 було заявлено позов ОСОБА_3 , за 2019 рік складаються з: витрат на відвідування спорткомплексу « СпортЛайф » за річним абонементом сином ОСОБА_6 - 11 200 грн., сином ОСОБА_7 - 21 900 грн., відпочинок зимовий в Австрії - 106 618 грн. 95 коп., одяг весняний, літній та осінній сезони для синів - 19 500 грн., відпочинок синів у літньому таборі - 30 000 грн., поїздка синів до Великої Британії - 106 302 грн. 54 коп. та поточні витрати за 2019 рік у розмірі 205 891 грн. 49 коп.

Додаткові витрати позивача, про стягнення яких було заявлено вимоги у вказаному позові, за перше півріччя 2020 року складаються з: витрат на річний абонемент « Спорт Лайф » для сина ОСОБА_6 - 11 200 грн. та для сина ОСОБА_7 - 21 900 грн., витрат на літній відпочинок дітей у Туреччині - 73 585 грн. 56 коп., перебування синів у таборі «Активні Єноти» - 16 000 грн. , перебування сина ОСОБА_6 у таборі «AmEC Camp» - 17 450 грн. та поточні витрати у розмірі 133 030 грн. 53 коп.

Ухвалюючи рішення у справі про часткове задоволення позовних вимог про стягнення додаткових витрат на утримання дітей, Печерський районний суд м. Києва у рішенні від 26 січня 2021 року, встановивши наявність між сторонами обов`язку утримувати дітей та з огляду на положення статті 185 СК України, дійшов висновку про стягнення витрат на музичну школу у розмірі 17 665 грн. та витрат на відвідування синами приватного стоматолога у 2020 році у розмірі 10 800 грн., 1/2 від яких становить 14232,50 грн. та підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 .

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в іншій частині, суд першої інстанції вказав, що ці витрати не викликані особливими обставинами, а є поточними витратами на утримання дітей, понесеними при звичайному способі життя. Окрім того, суд вказав, що ці витрати на оздоровлення та відпочинок дітей здійснювались позивачем на власний розсуд без погодження з відповідачем, позивачем не доведено необхідність витрат на відвідування басейну, дороговартісний туризм.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, Київський апеляційний суд у постанові від 08 липня 2021 року зазначив, що 17 липня 2020 року суддею Печерського районного суду міста Києва видано наказ про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача аліментів в розмірі 1/ 3 частини заробітку (доходу) щомісяця на утримання дітей. Тобто виконання аліментних зобов`язань, пов`язаних із забезпеченням нормальної життєдіяльності дітей та звичайного способу життя, забезпечено судовим рішенням (судовим наказом).

Погоджуючись із висновками суду першої інстанції у рішенні від 26 січня 2021 року, Київський апеляційний суд у постанові від 08 липня 2021 року вказав, що витрати, в частині яких оскаржується рішення суду першої інстанції, стосуються витрат, понесених одним із батьків на власний розсуд, які не є обов`язковими чи вкрай необхідними для розвитку дитини, але залежно від рівня матеріальної забезпеченості можуть мати місце. Відшкодування таких витрат нормами сімейного законодавства не передбачено.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду з даним позовом про відшкодування збитків, позивач ОСОБА_3 заявив до стягнення ті ж самі суми коштів, що і в попередньому позові про відшкодування додаткових витрат на утримання дітей, вказуючи, що загальна сума прямих витрат на основні потреби дітей ( харчування, одяг, лікування, навчання, відпочинок та оздоровлення) становить 501 412 грн. 73 коп. Відповідно половина витрат за 2019 рік на основні потреби дітей становить 250 705 грн. 37 коп., які позивач просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 .

Загальна сума витрат за 1 півріччя 2020 року на основні потреби дітей ( харчування, одяг, лікування, навчання, відпочинок та оздоровлення) становить 203 096 грн. 81 коп., відповідно половина витрат, які позивач просить стягнути з відповідача, становить 101 548 грн. 40 коп.

Виходячи із доданих позивачем до позовної заяви доказів та розрахунків суми коштів, які він просить стягнути з відповідача як збитки, позивач вказує, що зазначені збитки полягають у понесенні ним особистих коштів на утримання дітей , а саме :

- у 2019 році : витрати на відвідування спорткомплексу « СпортЛайф » за річним абонементом сином ОСОБА_6 - 11 200 грн., сином ОСОБА_7 - 21 900 грн., відпочинок зимовий в Австрії - 106 618 грн. 95 коп., одяг весняний, літній та осінній сезони для синів - 19 500 грн., відпочинок синів у літньому таборі - 30 000 грн., поїздка синів до Великої Британії - 106 302 грн. 54 коп., загальна сума яких становить 295 521 грн. 49 коп.

- поточні витрати за 2019 рік ( продукти харчування, ліки, побутові витрати, купівля одягу, книг, оплата розваг) у загальному розмірі 205 891 грн. 49 коп.

- у 1 півріччі 2020 року: витрати на річний абонемент «Спорт Лайф» для сина ОСОБА_6 - 11 200 грн. та для сина ОСОБА_7 - 21 900 грн., витрат на літній відпочинок дітей у Туреччині - 73 585 грн. 56 коп., перебування синів у таборі «Активні Єноти» - 16 000 грн. , перебування сина ОСОБА_6 у таборі «AmEC Camp» - 17 450 грн., всього на суму 140 132 грн. 56 коп.

- поточні витрати за 1 півріччя 2020 року ( придбання продуктів харчування, оплата занять у музичній школі, придбання лікарських засобів, лікування зубів) у загальному розмірі 133 030 грн. 53 коп.

Таким чином, виходячи із доданих до позовної заяви доказів та розрахунків позивача, у даній позовній заяві про стягнення збитків мова йде про ті ж самі витрати та у тому ж самому розмірі, що були заявлені ОСОБА_3 у позовній заяві про стягнення додаткових витрат на утримання дітей у справі № 757/15105/20-ц.

Однак, зазначені суми коштів у загальному розмірі 352 254 грн. 77 коп. позивач просить стягнути з відповідача саме як збитки, завдані йому через надмірну працю, на шкоду його здоров`ю та внаслідок перевитрат особистих коштів на задоволення потреб дітей.

Разом з тим, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 січня 2021 року у вищевказаній справі № 757/15105/20-ц з ОСОБА_2 вже стягнуто на користь ОСОБА_3 половину додаткових витрат, які складаються із витрат на музичну школу у розмірі 17 665 грн. та витрат на відвідування синами приватного стоматолога у 2020 році у розмірі 10 800 грн. , а саме - стягнуто 14 232 грн. 50 коп.

Виходячи із наданих позивачем доказів та розрахунків, кошти, які він просить стягнути з відповідача, - це понесені ним витрати на утримання дітей, які носять характер забезпечення як основних потреб дітей ( харчування, одяг, навчання, лікування, оздоровлення), так і витрат, здійснених відповідачем добровільно, виходячи із рівня його матеріального забезпечення, які не є необхідними.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно та обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки понесені позивачем витрати на утримання дітей (харчування, одяг, лікування, навчання, відпочинок та оздоровлення) за своєю правовою природою не є матеріальною шкодою та не мають ознак збитків у розумінні статті 22 ЦК України.

Вирішуючи даний спір про стягнення з відповідача зазначених коштів у якості збитків, суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 263-265 ЦПК України правильно встановив правовідносини, що склалися між сторонами, повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, та надав правильну правову оцінку заявленим сторонами доводам та наданим доказам і дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Оскільки за своєю правовою природою заявлені відповідачем кошти є витратами на утримання дітей, то правовідносини, що склались між сторонами, регулюються сімейним законодавством щодо участі батьків в утриманні дітей.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч.2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Частиною 3 статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина

Статтею 185 СК України визначено участь батьків у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Таким чином, одним із основоположних обов`язків батьків відповідно законодавства України та моральних засад суспільства є їхній обов`язок утримувати дитину. Утримання полягає в забезпеченні дитині розвитку та зростання з метою підготовки до дорослого самостійного життя. В окремих випадках, наприклад, у зв`язку із станом здоров`я дитини, батьки також зобов`язані докладати і інших зусиль та додаткових витрат з метою забезпечення благополуччя дитини, викликаних особливостями її стану здоров`я.

З матеріалів справи встановлено, що 17 липня 2020 року Печерським районним судом міста Києва видано наказ про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача аліментів в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) щомісяця на утримання дітей. Тобто виконання аліментних зобов`язань, пов`язаних із забезпеченням нормальної життєдіяльності дітей та звичайного способу життя, забезпечено судовим рішенням (судовим наказом).

Спір про стягнення додаткових витрат на утримання дітей також вирішено судом і рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 січня 2021 року набуло законної сили.

Цим рішенням суду встановлено, що витрати на дороговартісний туризм, відпочинок за кордоном (в Австрії, Великій Британії, Туреччині), оздоровлення, відвідування басейну, понесені позивачем на власний розсуд, без погодження з відповідачем, виходячи з рівня його матеріального забезпечення. Зазначені витрати не є обов`язковими чи вкрай необхідними для розвитку дитини, але залежно від рівня матеріального забезпечення батьків можуть мати місце. Відшкодування таких витрат нормами сімейного законодавства не передбачено.

Що стосується витрат, здійснених позивачем на харчування, лікування дітей, придбання одягу, взуття, речей побутового вжитку, шкільного приладдя, то вказані витрати в цілому пов`язані із забезпеченням нормальної життєдіяльності дітей та є необхідними для забезпечення дітям достатнього фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Проте у даній справі вимог про стягнення аліментів за минулий час ( у твердій грошовій сумі чи частці від доходу відповідача) позивачем заявлено не було, вони не були предметом розгляду суду першої інстанції.

Як у позовній заяві, так і в апеляційній скарзі, відповідач наполягає на стягненні зазначених коштів як збитків, які виникли внаслідок свідомої бездіяльності відповідача, а також умисних її дій, «спрямованих на заподіяння збитків, економічне знущання та насилля».

Проте такі доводи апеляційної скарги, що відповідачем були завдані йому збитки в розумінні ст. 22 ЦК України, які полягають у вигляді витрат, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі , у вигляді витрат, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), а також у вигляді доходів, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода), є безпідставними, враховуючи наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ч.2 ст. 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18) зроблено висновок, що відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Посилання позивача на те, що завдані йому збитки полягають у тому, що відповідач споживала куплену ним їжу, використовувала комунальні та інші послуги, користувалась речами та побутовими приладами, - колегія суддів відхиляє як безпідставні , оскільки вони суперечать заявленим позовним вимогам про стягнення збитків, заподіяних позивачу витратами на утримання дітей, у вигляді перевитрат його особистих доходів.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що у 2019 році та першій половині 2020 року відповідач не приймала участі у здійсненні витрат на утримання сім`ї та дітей, - висновків суду в оскаржуваному рішенні не спростовують, оскільки ним були заявлені позовні вимоги про відшкодування збитків, відповідно до ст. 22 ЦК України, як він наполягає в апеляційній скарзі, а не про стягнення аліментів за минулий час.

Відповідно позивач мав довести наявність складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. Жодних доказів таких обставин позивач суду не надав, як і не зазначив, яке цивільне право позивача порушене відповідачем.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні суду.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, рішення ухвалене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374- 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 липня 2022 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 02 лютого 2023 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Махлай Л.Д.

Немировська О.В.