Провадження № 2/161/3656/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2022 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Олексюка А.В.,

при секретарі судових засідань Гичці М.В.,

за участю прокурора - Костюк Н.В.

представника позивача Рогатюк Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом заступника керівника Волинської обласної прокуратури в інтересах держави в особі: Луцької районної військової адміністрації (Луцька районна державна адміністрація), Служби автомобільних доріг у Волинській області до Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, витребування земельних ділянок з кадастровими номерами :03:001:9002 та :03:001:9003 площею 0,3775 га кожна у власність держави, -

ВСТАНОВИВ:

Заступник Керівника Волинської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Луцької районної військової адміністрації, Служби автомобільних доріг у Волинській області звернувся до суду з позовною заявою до Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, витребування земельних ділянок з кадастровими номерами :03:001:9002 та :03:001:9003 площею 0,3775 га кожна у власність держави.

Позов обгрунтовує тим, що рішенням Підгайцівської сільської ради Луцького району від 29.07.2020 №17/9 затверджено проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,755 га, що знаходиться у с. Струмівка, Підгайцівської сільської ради Луцького району, кадастровий номер :03:001:0010 для ведення особистого селянського господарства. В результаті поділу вищезазначеної земельної ділянки утворилось дві земельні ділянки з кадастровим номером: :03:001:9002 та :03:001:9003 площею 0,3775 га кожна, які згідно договорів купівлі - продажу від 06.10.2020 та від 08.10.2020 перейшли у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Вказує, що згідно висновку судової комісійної оціночно-земельної експертизи та експертизи з питань землеустрою від 14.03.2022 № 8212-8214, встановлено, що земельна ділянка відведена ОСОБА_3 за рахунок земель транспорту, що згідно державного акту на право користування землею серії Б №005180 від 1979 року та рішення виконавчого комітету Волинської обласної ради народних депутатів від 28.09.1978 №250 «Про вилучення земельних ділянок з користування колгоспів, радгоспів, інших землекористувачів, надання їх підприємствам організаціям для державних потреб та колективного садівництва» перебувають у постійному користуванні Служби автомобільних доріг у Волинській області, як правонаступника Луцької шляхо-експлуатаційної дільниці №868 в Луцькому районі. Зазначена земельна ділянка використовується для розміщення майданчика для приготування та зберігання будівельних та протиожеледних матеріалів, що застосовуються для експлуатаційного утримання автомобільних доріг державного значення Устилуг - Луцьк - Рівне та М-19 Доманове (на м. Брест) - Ковель - Чернівці - Тереблече (на м. Бухарест).

Питання вилучення земельної ділянки з постійного користування не погоджувалось з землекористувачем - Службою автомобільних доріг у Волинській області, спірну земельну ділянку неправомірно віднесено до земель сільськогосподарського призначення та передано у власність ОСОБА_3 , яка в подальшому її відчужила на користь відповідачів.

Вважає, що рішення Підгайцівської сільської ради від 29.07.2020 №17/9 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та надання земельної ділянки у власність» прийняте з порушенням законодавства, оскільки землі автомобільних доріг загального користування не можуть передаватись у власність для інших потреб без їх вилучення у постійних користувачів.

Вказує, що оскільки, указом Президента України від 24.02.2022 №68/2022 на базі існуючих районних державних адміністрацій утворено районні військові адміністрації, тому дану позовну заяву подано в інтересах Луцької районної військової адміністрації, як уповноваженого органу на розпорядження спірними земельними ділянками.

Просили суд, визнати незаконним та скасувати рішення Підгайцівської сільської ради від 29.07.2002 № 19/9 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та надання земельної ділянки у власність»; витребувати у власність держави в особі Луцької районної військової адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:9002 площею 0,3775, що розташована в с. Струмівка Луцького району; витребувати у власність держави в особі Луцької районної військової адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:900, площею 0.3775, що розташована за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Струмівка.

Ухвалою суду від 10 серпня 2022 року у справі відкрито загальне позовне провадження, залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_4 та призначено підготовче судове засідання.

Протокольною ухвалою суду від 20 жовтня 2022 року у справі закрито підготовче провадження та призначено її до розгляду по суті.

Представник відповідача Підгайцівської сільської ради в судовому засіданні 15.11.2022 подав відзив, де вказано, що на момент звернення гр. ОСОБА_3 із заявою про виділення спірної земельної ділянки, у Підгайцівської сільської ради не було жодних підтверджуючих документів того, що спірна земельна ділянка належить до земель транспорту та не було відомо про наявність Державного акту на право користування землею від 1979 року та рішення виконавчого комітету Волинської обласної ради народних депутатів від 28.09.1978 № 250 «Про вилучення земельних ділянок з користування колгоспів, радгоспів, інших, землекористувачів, надання їх підприємствам організаціям для державних потреб та колективного садівництва» перебувають у постійному користуванні Служби автомобільних доріг. Згідно містобудівної документації наявної в розпорядженні Підгайцівської сільської ради, а саме: «Проекту землеустрою щодо встановлення та зміни меж населених пунктів Підгайцівської сільської ради Луцького району» від 2006 року; «Схеми планування частини території Луцького району в межах Підгайцівської сільської ради» від 2014 року; «Генерального плану с. Струмівка» від 2018 року - спірна земельна ділянка входить в межі с. Струмівка та відноситься до земель садибної забудови Підгайцівської сільської ради не наданих у власність. Вищезазначеними документами підтверджується і перебування частини даної земельної ділянки в межах населеного пункту с. Струмівка та іншої її частини в межах Садівничого товариства «Струмівка», а не за межами населеного пункту, як зазначає позивач. З моменту отримання Державного акту на право постійного користування у 1979 р. по даний час, Службою автомобільних доріг жодних підтверджуючих документів користування спірною земельною ділянкою в Підгайцівську сільську раду не надавалось та не розроблено технічну документацію на неї, не присвоєно кадастровий номер, внаслідок чого Підгайцівська сільська рада була позбавлена можливості отримати витяг із Державного земельного кадастру про її землекористувача (власника). Відсутні відомості з даного приводу і в Публічній кадастровій карті України. Про наявність такого Державного акту на право користування землею серії Б № 005180 від 1979 року, Підгайцівській сільській раді стало відомо з листа Служби автомобільних доріг від 05,11.2020р. за № 2311/2.5. в якій остання просила скасувати оскаржуване рішення від 29.07.2020 р. № 17/9. На підставі наведеного, просять у задоволенні позову відмовити повністю.

Прокурор в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити з підстав викладених в позовній заяві.

Представник Луцької районної військової адміністрації Волинської області позов підтримав, просив задовольнити.

Представник Служби автомобільних доріг в судове засіданні не з`явився, попередньо подали заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримали повністю.

Відповідачі, третя особа будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання, в судове засідання не з`явилися, про причини неявки не повідомили, заяв чи клопотань на адресу суду не направили.

Дослідивши та оцінивши письмові докази наявні в матеріалах справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 передбачено, що відповідно ст. 55, 124 Конституції України та ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12, 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За змістом ч. 3 ст. 56 ЦПК України, у визначених законом випадках, прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Відповідно ст. 131 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

За змістом рішення Конституційного суду України у справі за №3-рп/99 від 08 квітня 1999 року, прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. При цьому, інтереси держави можуть збігатись повністю, частково або не збігатись зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 наведено такі правові висновки: «Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Відповідно до ч. 3 ст. 122 Земельного кодексу України районні державні адміністрації на їх території передають земельні ділянки Із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб.

Судом встановлено, що Указом Президента України від 24.02.2022 №68/2022 на базі існуючих районних державних адміністрацій утворено районні військові адміністрації.

Відповідно до п. 3.1 Положення про Службу автомобільних доріг у Волинській області, затвердженого наказом Державного агентства автомобільних доріг України від 29.07.2019 №239, Служба є державною неприбутковою організацією - юридичною особою публічного права, утвореною в установленому законом порядку.

Зважаючи на вказане, суд вважає обгрунтованим представництво інтересів держави, в особі Луцької районної військової адміністрації (Луцька районна державна адміністрація), Служби автомобільних доріг у Волинській області органами прокуратури.

Статтею 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється в тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно ч.1 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

У пункті 6 ст. 118 ЗК України визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Згідно п. 4 ч. 2 ст. 12 Закону України «Про планування і забудову територій» відповідно генеральних планів населених пунктів сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи в межах повноважень, визначених законом, а також Київська та Севастопольська міські державні адміністрації у разі делегування їм таких повноважень відповідними радами вирішують питання вибору, вилучення (викупу), надання у власність чи в користування земельних ділянок.

Відповідно ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи, наділені повноваженням передавати земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, у власність або користування для всіх потреб.

З абзацу 1 пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України вбачається, що до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) у межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Статтею 67 Земельного кодексу України та ст. 11 Закону України «Про транспорт» визначено, що до земель транспорту належать землі, надані підприємствам, установам та організаціям залізничного, автомобільного транспорту і дорожнього господарства, морського, річкового, авіаційного, трубопровідного транспорту та міського електротранспорту для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту і розвитку об`єктів транспорту.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про автомобільні дороги» складовими автомобільної дороги загального користування у межах смуги відведення є: земляне полотно; проїзна частина; дорожнє покриття; смуга руху; споруди дорожнього водовідводу та водоочисні споруди; споруди шумозахисні; штучні споруди; засоби технологічного зв`язку; інженерне облаштування: спеціальні споруди та засоби, призначені для забезпечення безпечних та зручних умов руху (освітлення, стаціонарні комплекси вимірювання вагових і габаритних параметрів транспортних засобів, примусового зниження швидкості руху); архітектурне облаштування: архітектурні споруди та декоративні насадження, призначені для забезпечення естетичного вигляду автомобільних доріг; технічні засоби організації дорожнього руху, автопавільйони, лінійні споруди і комплекси, що забезпечують функціонування і збереження доріг; елементи санітарного облаштування; зелені насадження; спеціально облаштовані місця дня зупинки маршрутних транспортних засобів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 7 Закону України «Про автомобільні дороги» автомобільні дороги загального користування є складовою Єдиної транспортної системиУкраїни і задовольняють потреби суспільства в автомобільних пасажирських і вантажних перевезеннях. Автомобільні дороги загального користування перебувають у державній власності і не підлягають приватизації.

Судом встановлено, що відповідно до витягу з рішення Підгайцівської сільської ради від 29.07.2020 № 17/9 затверджено проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,755 га, що знаходиться у с. Струмівка, Підгайцівської сільської ради Луцького району, кадастровий номер :03:001:0010 для ведення особистого селянського господарства (а.с.19).

На замовлення ОСОБА_3 . Приватним підприємством «Луцькземресурс» від 18.06.2020 №86 було виготовлено проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянці ОСОБА_3 для ведення особистого селянського господарства А.01.02 за адресою с. Струмівка, Луцького району (а.с.20-65).

Згідно листа Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 31.03.2021 №10-3-0.2-2228/2-21реєстрація земельної ділянки за к.н.:03:001:0010 скасована в результаті поділу на земельні ділянки к.н. :03:001:9002 площею 0,3775 га та к.н.:03:001:9003 площею 0,3775 на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок. (а.с.66).

Згідно листа Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинській області від 24.11.2020 №624/1.12/2-20 земельні ділянки за к.н. :03:001:9002 та к.н.:03:001:9003 були утворені внаслідок поділу земельної ділянки, яка була надана на підставі рішення від 29.07.2020 року №17/9 гр. ОСОБА_3 (а.с.67).

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки укладеним від 06.10.2020 земельна ділянка к.н. :03:001:9002 площею 0,3775 була придбана гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.68-71).

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки укладеним від 08.10.2020 земельна ділянка к.н.:03:001:9003 була придбана гр. ОСОБА_2 у гр. ОСОБА_3 (а.с.72-77).

Крім того, право власності вищевказаних земельних ділянок за відповідачами, а саме ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтверджується копіями інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 81-89).

Згідно копії висновку експерта за результатами проведення судової комісійної оціночно-земельної експертизи та експертизи з питань землеустрою від 14.03.2022 №8212-8214 ринкова вартість земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 0,3775 га за к.н. :03:001:9002, що розташована за адресою: Луцький район, с. Струмівка, що перебуває у власності ОСОБА_1 станом на 06.10.2020 могла становити 199 924 грн. Ринкова вартість земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 0,3775 га за к.н. :03:001:9003, що розташована за адресою: Луцький район, с. Струмівка, що перебуває у власності ОСОБА_2 станом на 08.10.2020 могла становити 199 622 грн. Ринкова вартість земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 0,7550 га за к.н. :03:001:0010, що розташована за адресою: Луцький район, с. Струмівка, що перебувала у власності ОСОБА_3 станом на 29.07.2020 могла становити 367 836 грн (а.с 93-147).

Згідно державного акту на право користування землею серії Б №005180 від 1979 року та рішення виконавчого комітету Волинської обласної ради народних депутатів від 28.09.1987 №250 «Про вилучення земельних ділянок з користування колгоспів, радгоспів, інших землекористувачів, надання їх підприємствам організаціям для державних потреб та колективного садівництва» перебувають у постійному користуванні Служби автомобільних доріг у Волинській області, як правонаступника Луцької шляхо-експлуатаційної дільниці №868 в Луцькому районі (а.с.148-159).

Відповідно до «Проекту землеустрою щодо встановлення та зміни меж населених пунктів Підгайці, Струмівка, крупа Підгайцівської сільської ради Луцького району» від 2006 року спірна земельна ділянка входить в межі с. Струмівка (а.с.-181-187).

Згідно листа Служби автомобільних доріг у Волинській області від 07.02.2022 № 234/2.5, вбачається, що зазначена земельна ділянка використовується для розміщення майданчика для приготування та зберігання будівельних та протиожеледних матеріалів, що застосовуються для експлуатаційного утримання автомобільних доріг державного значення Устилуг - Луцьк - Рівне та М-19 Доманове (на м. Брест) - Ковель - Чернівці - Тереблече (на м. Бухарест). Також у вказаному листі зазначається, що Службою автомобільних доріг у Волинській області питання припинення права постійного користування спірною земельною ділянкою перед уповноваженими органами не ініціювалось та відповідні рішення щодо вилучення земельної ділянки відповідними органами державної влади не приймались (а.с.222-224).

Відповідно до положення про шляхоексплуатаційну дільницю №868 від 31.03.1992 шляхо-експлуатаційна дільниця №868 входила у склад Управління магістральних автомобільних шляхів №10 (УПРДОР №10) на правах виробничої одиниці (а.с.228-234).

Наказом Укравтодору від 14.09.2000 №252 ліквідовано УПРДОР №10 та визнано його правонаступником Адміністрацію автомобільних доріг у Волинській області (а.с.235-238).

Наказом Укравтодору від 15.03.2002 №113 перейменовано Адміністрацію автомобільних доріг у Волинській області на Службу автомобільних доріг у Волинській області (а.с.238-241).

Таким чином, Служба автомобільних доріг у Волинській області є правонаступником Луцької шляхо-експлуатаційної дільниці №868 у Луцькому районі, у якої зберігається право постійного користування земельною ділянкою згідно державного акту на право користування землею серії Б №005180 від 1979 року. Питання вилучення земельної ділянки з постійного користування не погоджувалось з землекористувачем - Службою автомобільних доріг у Волинській області. Спірну земельну ділянку неправомірно віднесено до земель сільськогосподарського призначення та передано у власність ОСОБА_3 , яка в подальшому її відчужила на користь відповідачів.

Зважаючи на вказане та досліджені матеріали справи з наявними в ній доказами, суд приходить до висновку, що саме Луцька районна державна адміністрація на момент видачі спірного рішення Підгайцівської сільської ради від 29.07.2020 №17/9 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та надання земельної ділянки у власність» була розпорядником даних земель, а Служба автомобільних доріг у Волинській області - користувачем.

Відповідно до ст. 16 Земельного кодексу УРСР 1970 року (чинного на час видачі державного акту на право користування землею 1979 року) надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад депутатів трудящих в порядку, встановленому законодавством Союзу PCP і Української PCP.

Статтею 20 цього ж кодексу визначено, що відповідно до Основ земельного законодавства Союзу PCP і союзних республік право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005 вказав, що стаття 92 Земельного кодексу України не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте громадянами в установлених законодавством випадках. Раніше видані державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними та підлягають заміні у разі добровільного звернення осіб (постанова Кабінету Міністрів від 02.04.2002 № 449 (чинна до 23.07.2013).

Право користування земельною ділянкою може бути припинено лише з певних підстав, закріплених у законодавстві.

У пункті 7.27 постанови від 05.11.2019 у справі №906/392/18 (провадження №12-57гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених у статті 141 Земельного кодексу України, перелік яких є вичерпним.

За висновками Верховного Суду, приписи наведених у п. 3 ч. 1 ст. 27 ЗК України (у редакції станом на 1999 рік) та п. «в» ч. 1 ст. 141 ЗК України (у чинній редакції) підстав слід розуміти таким чином, що припинення права користування земельною ділянкою з підстав припинення установи допускається лише у випадку, коли припинення останньої виключає правонаступництво. У разі ж реорганізації особи, зміни її організаційно-правової форми чи назви підстави для припинення права користування земельною ділянкою не виникають.

За правовими висновками Верховного Суду України в постанові від 21.02.2011 у справі N 21-3а11, Великої Палати Верховного Суду в постановах від 23.06.2020 у справі N 179/1043/16-ц, від 16.10.2019 у справі N 663/1738/16-ц, Верховного Суду в постановах від 02.09.2020 у справі N 918/194/19, від 31.01.2019 у справі N 914/839/18, від 19.08.2020 у справі N 904/284/19, від 04.08.2020 у справі N 915/657/18, від 12.02.2020 у справі N 914/748/19 припинення права користування земельною ділянкою з підстав припинення юридичної особи допускається лише у випадку, коли припинення останньої виключає правонаступництво. Право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 1 січня 2002 року, не втрачається внаслідок його не переоформлення користувачем, який за Земельним кодексом України від 25 жовтня 2001 року не є суб`єктом такого права, а зберігається за таким землекористувачем (у тому числі за його правонаступником) до приведення прав і обов`язків щодо земельної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства.

Право користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку, не втрачається внаслідок його не переоформлення підприємством, яке за змістом чинного Земельного кодексу України не може набувати права постійного землекористування, а зберігається за ним до приведення прав і обов`язків щодо такої земельної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства, у тому числі за правонаступником такого землекористувача.

Зазначену правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 26.09.2011 у справі № 6-14цс11 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22.05.2019 у справі №914/1104/18, від 15.01.2020 у справі № 925/361/19.

Статтею 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до положень ст. 388 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечень відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.

Оскільки сама земельна ділянка вибула з володіння власника (держави) не з його волі, то вона підлягає витребуванню від відповідачів.

Згідно постанови Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі за № 6-92цс13, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (п. 54 рішення).

Стаття 1 Першого протоколу Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Відтак, з огляду на характер спірних правовідносин, встановлені обставини та правові норми, коли не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ, а також у зв`язку з тим, що судом встановлено, незаконність набуття відповідачами права користування на земельну ділянку, вимога про витребування спірної земельної ділянки з незаконного володіння підлягає задоволенню, а саме спірна земельна ділянка підлягає поверненню відповідачами державі в особі Луцької районної військової адміністрації.

Ефективним способом захисту права власності (речового права) вважається вимога про витребування земельної ділянки з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України. На цьому, зокрема, наголошено у пункті 56 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, провадження № 14-2цс21.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

При цьому суд виходить з приписів ч.ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України та враховує, що відповідач не надав суду належних доказів, не спростував обставин на які посилаються позивачі як підставу своїх позовних вимог, на власний розсуд розпорядившись своїми процесуальними правами.

Враховуючи вищевикладене, аналізуючи норми діючого законодавства, суд приходить до висновку, що спірна земельна ділянка вибула із власності поза волею власника, що відповідно до ст. 388 Цивільного кодексу України є підставою для її витребування у відповідачів у власність держави в особі Луцької районної військової адміністрації.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати, пропорційно до задоволених позовних вимог, а тому з Підгайцівської сільської ради Луцького району підлягає стягнення судовий збір в розмірі 2481грн., з ОСОБА_1 - в розмірі 2998,86 грн. за подання позовної заяви та 620,25 грн за подання заяви про забезпечення позову, з ОСОБА_2 - в розмірі 2994,33 грн. та 620,25 грн за подання заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст. 19 Конституції України,ст.ст. 2, 4, 10, 12, 13, 19, 23, 30, 56, 81, 175, 187, 258, 259, 263-268, 273 ЦПК України, , ст.ст. 116, 121 ЗК України, ст.ст. 388 ЦК України суд, -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати рішення Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області від 29.07.2020 №17/9 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та надання земельної ділянки у власність».

Витребувати у власність держави в особі Луцької районної військової адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:9002 площею 0,3775, що розташована за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Струмівка.

Витребувати у власність держави в особі Луцької районної військової адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:9003 площею 0,3775, що розташована за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Струмівка.

Стягнути з Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області (45602, Волинська область, Луцький район, с. Підгайці, вул Шкільна, 30, ) на користь Волинської обласної прокуратури (вул. Винниченка, 15, м. Луцьк, 43025, ) понесені витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 2481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одну) гривню.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Волинської обласної прокуратури (вул. Винниченка, 15, м. Луцьк, 43025, ) понесені витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 2998 (дві тисячі дев`ятсот дев`яносто вісім) гривень 86 коп. за подання позовної заяви та 620 (шістсот двадцять) гривень 25 коп. за подання заяви про забезпечення позову.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Волинської обласної прокуратури (вул. Винниченка, 15, м. Луцьк, 43025, ) понесені витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 2994 (дві тисячі дев`ятсот дев`яносто чотири) гривні 33 коп. та 620 (шістсот двадцять) гривень 25 коп. за подання заяви про забезпечення позову.

Рішення суду може бути оскаржено до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19.12.2022.

Суддя Луцького міськрайонного суду А.В. Олексюк