УХВАЛА

Іменем України

21 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 357/15067/21

провадження № 61-10989ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю.,

Коротенка Є. В.,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 червня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 вересня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення.

На обґрунтування позову зазначала, що їй на праві власності належить квартира, яка знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 . Підставою набуття права власності на квартиру є договір купівлі-продажу квартири від 25 липня 2006 року, укладений від її імені законними представниками батьками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які є відповідачами у справі.

Після придбання квартири сторони проживали разом у квартирі, проте вона не надавала згоди відповідачам на реєстрацію місця проживання та право користування квартирою. У 2015 році після розірвання шлюбу батьків, ОСОБА_4 виїхав з квартири та проживає у будинку своєї матері, ОСОБА_3 залишилась проживати у квартирі, проте її не утримувала та не сплачувала комунальні платежі.

З 2010 року вона не проживає у своїй квартирі, оскільки її неправомірно займає відповідач ОСОБА_3 та створює перешкоди для її проживання.

Враховуючи викладене, просила суд визнати ОСОБА_3 та

ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, яка знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 ; усунути перешкоди у користуванні зазначеним житловим приміщенням шляхом виселення ОСОБА_3 без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області

від 06 червня 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 15 вересня 2022 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

04 листопада 2022 року до Верховного Суду подано касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 червня

2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 вересня

2022 року, у якій заявник посилається на те, що судом апеляційної інстанції невірно застосовано норми матеріального права, зокрема статті 383, 391, 401-406 ЦК України, без урахування висновків Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), постановах Верховного суду від 16 грудня 2020 року в справі № 182/7347/18, від 23 жовтня 2019 року в справі № 766/12748/16-ц, від 15 січня 2020 року в справі № 686/11782/17-ц, від 07 лютого 2022 року в справі № 368/963/20-ц.

Касаційна скарга подана з пропуском строку на касаційне оскарження судових рішень.

Згідно з частинами першою, другою статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Враховуючи те, що наведені підстави пропущення строку на касаційне оскарження є поважними, процесуальний строк підлягає поновленню.

Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

За змістом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою з таких підстав.

У частині першій статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з статтею 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності.

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду

від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши, що з 2006 року відповідачі постійно проживали у спірній квартирі, набули право користування спірною квартирою як члени сім`ї позивача, несли витрати на утримання житлового приміщення, доказів, що ОСОБА_4 втратив інтерес до такого житлового приміщення суду не надано, оцінивши баланс інтересів сторін, дослідивши питання виселення відповідача на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 30 червня 2022 року у справі № 755/6863/21.

Рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції є законними та обґрунтованими, не суперечать правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, викладеним у постановах, на які посилається особа, що подала касаційну скаргу, прийнята з дотриманням вимог процесуального закону, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, а зводяться до незгоди заявника з ухваленими у справі судовими рішеннями та необхідності переоцінки доказів у справі. Водночас суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.

Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість касаційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 червня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 вересня 2022 року та відмову у відкритті касаційного провадження у даній справі на підставі пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України.

Керуючись частиною першою, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Поновити представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , строк на касаційне оскарження рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 червня 2022 року та постанови Київського апеляційного суду від 15 вересня 2022 року.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 червня

2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 вересня

2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

Є. В. Коротенко