Ухвала

Іменем України

06 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 461/11099/20

провадження № 61-11416ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» на постанову Львівського апеляційного суду від 18 жовтня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Дельта Банк», Акціонерного товариства «Альфа- Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф», ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Черленюх Людмила Василівна, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Дячук Олександр Анатолійович, про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги, скасування державної реєстрації, витребування нежитлового приміщення,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - АТ «Дельта Банк»), Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» (далі - ТОВ «ФК «Артеміда-Ф»), треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Черленюх Л. В., приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Дячук О. А., в якому просив: визнати недійсним договір відступлення права вимоги від 09 грудня 2019 року № 2098/К, укладений між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») та АТ «Альфа-Банк», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л. В.; визнати недійсним укладений 23 червня 2020 року між АТ «Альфа-Банк» і ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» договір про відступлення права за договором іпотеки, посвідченим 13 серпня 2008 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дячуком О. А.; визнати незаконним та скасувати запис про державну реєстрацію, проведену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дячуком О. А. 11 серпня 2020 року за № 37754171, на нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, пл. 37,8 за ТОВ «ФК «Артеміда-Ф».

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Альфа-Банк», ТОВ «ФК «Артеміда-Ф», ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Дячук О. А., в якому просив: визнати недійсним договір про відступлення прав вимоги за кредитним договором від 13 серпня 2008 року № ФЛ-130808-001П, укладений 23 червня 2020 року між АТ «Альфа-Банк» і ТОВ «ФК «Артеміда-Ф»; витребувати в ОСОБА_2 на свою користь нежитлове приміщення загальною площею 37,8 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке належало йому на праві власності, визначивши порядок виконання судового рішення, вказавши, що це рішення є підставою для внесення запису про державну реєстрацію за ним права власності на вказане нежитлове приміщення.

У квітні 2021 року ОСОБА_1 подав заяву в порядку статті 49 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, АТ «Альфа-Банк», ТОВ «ФК «Артеміда-Ф», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Черленюх Л. В., приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Дячук О. А., ОСОБА_2 , в якій просив: визнати недійсним договір відступлення права вимоги від 09 грудня 2019 року № 2098/К, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та АТ «Альфа-Банк», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л. В.; визнати недійсним укладений 23 червня 2020 року між АТ «Альфа-Банк» і ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» договір про відступлення права за договором іпотеки, посвідченим 13 серпня 2008 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дячуком О. А.; визнати незаконним та скасувати запис про державну реєстрацію, проведену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дячуком О. А., від 11 серпня 2020 року за № 37754171 на нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , пл. 37,8 за ТОВ «ФК «Артеміда-Ф».

Ухвалою Галицького районного суду міста Львова від 03 вересня 2021 року справу № 461/2030/21 за позовом ОСОБА_1 до АТ «Альфа-Банк», ТОВ «ФК «Артеміда-Ф», ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Дячук О. А., про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги та витребування майна з чужого незаконного володіння передано судді Галицького районного суду міста Львова Фроловій Л. Д. для вирішення питання про об`єднання в одне провадження зі справою ОСОБА_1 до АТ «Альфа-Банк», ТОВ «ФК «Артеміда-Ф», ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги, укладеного 23 червня 2020 року між АТ «Альфа-Банк» і ТОВ «ФК «Артеміда-Ф», і витребування майна з чужого незаконного володіння.

Ухвалою Галицького районного суду міста Львова від 11 жовтня 2021 року об`єднано цивільні справи № 461/2030/21 та № 461/11099/20 в одне провадження та присвоєно їм № 461/11099/20.

У січні 2022 року АТ «Дельта Банк» подало до суду клопотання про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, посилаючись на те, що предметом спору у справі є визнання недійсними договорів відступлення права вимоги, які були укладені між двома юридичними особами, а відтак, ця справа підпадає під юрисдикцію господарського суду.

Ухвалою Галицького районного суду міста Львова від 26 січня 2022 року клопотання АТ «Дельта Банк» про закриття провадження у справі задоволено. Провадження у справі закрито. Роз`яснено позивачеві його право на звернення до господарського суду.

Судове рішення місцевого суду мотивоване тим, що пред`явлені в цій справі позовні вимоги підпадають під юрисдикцію господарських судів, оскільки сторонами оскаржуваних договорів є юридичні особи, а питання про визнання недійсними таких договорів вирішується виключно за правилами господарського судочинства.

Додатковим рішенням Галицького районного суду міста Львова від 11 лютого 2022 року стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5 000 грн витрат на професійну правничу (правову) допомогу.

Постановою Львівського апеляційного суду від 18 жовтня 2022 року апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задоволено. Ухвалу Галицького районного суду міста Львова від 26 січня 2022 року та додаткове рішення цього суду від 11 лютого 2022 року - скасовано. Справу направлено до Галицького районного суду міста Львова для продовження розгляду.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що оскільки провадження у справі відкрито після 15 грудня 2017 року та однією зі сторін основного зобов`язання є фізична особа ОСОБА_1 , який не є підприємцем, то цей спір розглядається за правилами цивільного судочинства, зважаючи на те, що правовідносини, що виникли за основним зобов`язанням є цивільними правовідносинами, як відповідно й подальші похідні правовідносини щодо договорів забезпечення, а також відступлення вимог за цими договорами забезпечення та інші подальші правовідносини.

18 листопада 2022 року ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» подало до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 18 жовтня 2022 року, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі ухвалу Галицького районного суду міста Львова від 26 січня 2022 року.

Касаційна скарга, подана на підставі абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України, мотивована тим, що пред`явлений в цій справі позов підлягає розгляду за правилами господарського судочинства. Львівський апеляційний суд не дослідив сутності та дійних правовідносин між відповідачами як суб`єктами господарювання і в процесі проведення ними господарської діяльності, взяв за основу сформований позивачем склад сторін справи, внаслідок чого безпідставно скасував законну ухвалу місцевого суду про закриття провадження у справі. Апеляційний суд безпідставно ототожнив оспорювані договори відступлення прав вимог з договором, укладеним на забезпечення виконання основного зобов`язання, тоді як в цій справі відсутній спір щодо такого договору. Крім цього, суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21 квітня 2020 року у справі № 910/17433/19, та безпідставно застосував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 13 березня 2019 року у справі № 906/277/18, оскільки у вказаній справі наявні окремі думки суддів Великої Палати Верховного Суду.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Встановлено, що 13 серпня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Астра Банк» (далі - ВАТ «Астра Банк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ФЛ-130808-001П.

13 серпня 2008 року між ВАТ «Астра Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки на забезпечення виконання кредитного договору № ФЛ-130808-001П, згідно з яким іпотекодавець передав іпотекодержателю в якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором нежитлове приміщення загальною площею 37,8 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

09 грудня 2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та АТ «Альфа-Банк» було укладено договір відступлення права вимоги № 2098/К за кредитним договором від 13 серпня 2008 року № ФЛ-130808-001П та договором іпотеки.

23 червня 2020 року між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» було укладено договір про відступлення прав вимоги за кредитним договором від 13 серпня 2008 року №ФЛ-130808-001П.

23 червня 2020 року між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» було укладено договір про відступлення права за договором іпотеки, посвідченим 13 серпня 2008 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дячуком О. А.

За договором купівлі-продажу від 11 грудня 2020 року ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» продало ОСОБА_2 нежитлове приміщення загальною площею 37,8 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже, предметом позову в цій справі є, зокрема визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги (за кредитним договором та договором іпотеки, укладеними між юридичною особою та фізичною особою, яка не є підприємцем).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України», заяви № 29458/04 та № 29465/04).

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20 грудня 2021 року у справі № 317/2904/20 (провадження № 61-14662св21) викладено такі правові висновки.

З аналізу наведеного пункту вбачається, що до юрисдикції господарських судів віднесено такі справи: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; 2) у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» чітко розмежував юрисдикцію судів за правилами цивільного та господарського судочинства щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, встановивши у пункті 1 частини першої статті 20 ГПК України, що критерієм розмежування юрисдикції у таких спорах є суб`єктний склад основного зобов`язання.

За правилами цивільного судочинства повинні розглядатися спори стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо хоча би однією стороною цього основного зобов`язання є фізична особа, яка, вступаючи у це зобов`язання, не діяла як фізична особа-підприємець. Тому для визначення юрисдикції суду щодо розгляду відповідної справи суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, значення не має. Вид судочинства (цивільне чи господарське) визначається, враховуючи суб`єктний склад сторін основного зобов`язання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 415/2542/15-ц, від 17 квітня 2018 року у справі № 545/1014/15-ц, від 27 червня 2018 року у справі № 534/1898/14-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12916/15-ц, від 13 березня 2019 року у справі № 906/277/18, від 05 травня 2020 року у справі № 161/6253/15-ц).

З огляду на вказане до юрисдикції господарського суду не належить, зокрема, спір щодо правомірності заміни кредитора у основному зобов`язанні, стороною якого є фізична особа.

За таким договором відбулося відступлення права вимоги до боржника, який є фізичною особою та набувачем послуг за первинним договором, тобто за кредитним договором, який є основним зобов`язанням, право вимоги за яким відступлено.

Встановивши, що предметом спору у цій справі є визнання недійсним договору уступки права вимоги за кредитним договором, сторонами якого є юридична особа - кредитодавець і фізична особа - позичальник, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що такий спір має розглядатися за правилами цивільного судочинства, незважаючи на те, що сторонами оспорюваного правочину (договору уступки права вимоги) є юридичні особи.

Враховуючи вищезазначене, встановивши, що предметом позову в цій справі є визнання недійсними договорів відступлення прав вимоги за кредитним договором, сторонами якого є юридична особа - кредитодавець і фізична особа - позичальник, та іпотечним договором, сторонами якого є юридична особа - іпотекодержатель і фізична особа - іпотекодавець, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що такий спір має розглядатися за правилами цивільного судочинства, незважаючи на те, що сторонами оспорюваних правочинів (договорів відступлення прав вимоги) є юридичні особи.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Встановивши, що місцевий суд помилково закрив провадження у справі, яка підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, суд апеляційної інстанції правильно скасував ухвалу, що перешкоджала подальшому провадженню у справі, і направив справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Доводи касаційної скарги про те, що спір підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, зводяться до власного помилкового тлумачення заявником норм процесуального права.

Посилання заявника на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21 квітня 2020 року у справі № 910/17433/19 не заслуговує на увагу, оскільки у вказаній справі спір виник щодо правочину, укладеного для виконання зобов`язання за кредитним договором, сторонами якого були юридичні особи, що відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, тоді як в цій справі сторонами основного зобов`язання є фізична особа та банк, який відступив право вимоги іншій юридичній особі, і такий перехід права вимоги оспорюється в цій справі саме фізичною особою, яка в основному зобов`язанні є позичальником і боржником.

Аргументи заявника про те, що апеляційний суд безпідставно застосував висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 13 березня 2019 року у справі № 906/277/18, оскільки у вказаній справі наявні окремі думки суддів Великої Палати Верховного Суду, є неспроможними, оскільки наявність окремих думок у справі не свідчить про нечинність ухваленої в ній постанови.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.

Тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Згідно з частиною п`ятою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» на постанову Львівського апеляційного суду від 18 жовтня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Дельта Банк», Акціонерного товариства «Альфа- Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф», ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Черленюх Людмила Василівна, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Дячук Олександр Анатолійович, про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги, скасування державної реєстрації, витребування нежитлового приміщення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко