№ 336/2836/21
провадження № 2/336/256/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2022 р. м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Дмитрюк О.В.,

за участю секретаря Нєдєльчевої О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Задачина Наталія Володимирівна) про визнання права власності на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В :

29.07.2021 р. позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначила, що з 1971 р. по 1978 р. перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 і за час їх спільного життя в період з 1973 р. по 1975 р. на земельній ділянці, розміром 0,8 га, яка в 1972 р. була надана чоловіку для побудови житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , вони з за спільні кошти побудували будинок (врем`янку), який складався та складається з 2-х жилих кімнат, кухні та коридору і станом на 20.08.1981 р. вартість будинку складала 1509 крб. СРСР.

На вказаній земельній ділянці ними також було зроблено замощення, споруджено паркан та надвірні споруди вбиральню, сарай для побутових потреб, розміром 3х4 метри.

На момент розірвання шлюбу вказана земельна ділянка перебувала у їх спільному користуванні.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя, у 1978 р. шлюб між позивачем та ОСОБА_3 був розірваний.

На момент розірвання шлюбу спору про поділ вказаного будинку разом з надвірними спорудами між подружжям не було, оскільки розподілили майно добровільно.

Після розірвання шлюбу деякий час позивач проживала в будинку, а потім, у зв`язку з неправомірною поведінкою ОСОБА_3 , була змушена звернутися до Шевченківського районного суду м.Запоріжжя з позовом до колишнього чоловіка про вселення у вищевказаний будинок і рішенням суду від 20.08.1981 р. її позов було задоволено, позивач була вселена до будинку і тривалий час проживала у ньому.

Вказані обставини підтверджуються рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 20.08.1981 р., яке для даного спору має преюдиціальне значення.

Згодом позивач була вимушена виїхати на інше місце проживання і за обопільною згодою з колишнім чоловіком ОСОБА_3 , останній продовжував безоплатно користуватись будинком і іншим майном.

Таким чином, на момент її виїзду вищевказаний будинок та надвірні споруди за згаданою адресою, належали їй та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у неї з ОСОБА_3 народився син ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер.

За життя, ОСОБА_3 заповіт не склав, а син звернувся з заявою про прийняття спадщини після смерті батька.

За життя ОСОБА_3 земельна ділянка приватизована не була.

Таким чином, після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина лише стосовно Ѕ частини вищевказаного житлового будинку разом з прибудовами та надвірними спорудами, розташованими на земельній ділянці, загальною площею 0,08 га за адресою АДРЕСА_1 , оскільки Ѕ частина цього будинку та земельної ділянки належить їй, як частка у спільному майні подружжя.

Після смерті чоловіка, позивач звернулась до відповідного реєструючого органу для реєстрації належної їй частини будинку, однак їй рекомендовано звернутись до суду, оскільки спадкоємець її права не визнає.

За позовом ОСОБА_1 просить визнати за нею право власності на Ѕ частину жилого будинку разом з прибудовами та надвірними спорудами, розташованими на земельній ділянці загальною площею 0,08 м.кв. за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за нею право користування на Ѕ частину земельної ділянки загальною площею 0,08 га, що знаходиться під Ѕ частиною житлового будинку та прибудовами та надвірними спорудами, розташованими на цій земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 ; судові витрати стягнути з відповідача.

Ухвалою від 31.05.2021 р. відкрито провадження у справі і призначено підготовче судове засідання на 19.08.2021 р.

19.08.2021 р. відкладено підготовче судове засідання на 29.09.2021 р. на підставі п.1 ч.2 ст.198, п.1 ч.2 ст.223 ЦПК України.

29.09.2021 р. підготовче судове засідання відкладено на 16.11.2021 р. на підставі п.1 ч.2 ст.198, п.1 ч.2 ст.223 ЦПК України.

16.11.2021 р. підготовче судове засідання відкладено на 12.01.2022 р. на підставі п.1 ч.2 ст.198, п.1 ч.2 ст.223 ЦПК України.

12.01.2022 р. підготовче судове засідання відкладено на 21.02.2022 р. на підставі п.1 ч.2 ст.198, п.1 ч.2 ст.223 ЦПК України.

21.02.2022 р. закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду на 01.04.2022 р.

01.04.2022 р. відкладено судове засідання на 19.05.2022 р. на підставі п.1 ч.2 ст.223 ЦПК України.

19.05.2022 р. розгляд справи відкладено на 24.06.2022 р. на підставі п.1 ч.2 ст.223 ЦПК України.

24.06.2022 р. розгляд справи відкладено на 07.09.2022 р. на підставі п.1 ч.2 ст.223 ЦПК України.

07.09.2022 р. розгляд справи відкладено на 10.10.2022 р., явка позивача визнана обов`язковою на підставі п.5 ч.2 ст.223 ЦПК України.

10.10.2022 р. розгляд справи відкладено на 25.11.2022 р. на підставі наказу № 16 від 10.10.2022 р.

Позивач подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує, просить задовольнити.

Представником відповідача до суду подано заяву про розгляд справи за відсутності відповідача, заперечень проти позову не має.

Третя особа приватний нотаріус Задачина Н.В. направила заяву про розгляд справи без її присутності.

Розгляд справи за відсутності учасника справи узгоджується з положеннями ч.3 ст.211 ЦПК України.

В силу ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, приймаючи до уваги позицію учасників судового розгляду, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Рішенням народного суду Шевченківського району м.Запоріжжя від 20.08.1981 р. (а.с.9) ОСОБА_1 вселено до врем`янки, розташованої за адресою АДРЕСА_2 .

За змістом рішення сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 1971 р., в травні 1978 р. шлюб між ними розірвано. Під час шлюбу, сторони у період з 1973 р. по 1975 р. разом спорудили врем`янку, яка складається з двох житлових кімнат, кухні та коридора по АДРЕСА_2 . Через перешкоди з боку ОСОБА_3 у користуванні приміщенням, позов ОСОБА_1 про вселення було задоволено.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер (а.с.10).

З заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 до приватного нотаріуса звернувся ОСОБА_2 , що підтверджено матеріалами спадкової справи № 24/2015.

Згідно ст.. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається у порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Правовідносини пов`язані із поділом спільного майна подружжя та спадкуванням врегульовані Сімейним кодексом України ( далі СК України ) та Цивільним кодексом України ( далі ЦК України ).

У даному випадку шлюб було розірвано у 1978 році. СК України був прийнятий 10 січня 2002 р., а набрання ним чинності у ч. 1 Прикінцевих положень Кодексу було пов`язано з набранням чинності ЦК України, прикінцеві та перехідні положення якого цією датою визначили 1 січня 2004 р.

Роз`ясненнями п. 1 постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", яка узгоджується із Рішенням Конституційного Суду України № 1-рп/99 по справі № 1-7/99 за конституційним зверненням про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів, визначено, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України ) норми Сімейного Кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності.

Таким чином правовідносини пов`язані із розподілом спільного майна подружжя за шлюбом який було розірвано у 1978 році врегульовані Кодексом про шлюб та сім`ю України ( далі КпШС України ), який діяв на час розірвання шлюбу.

Статтею 22 КпШС України визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу ( ч.1 ст. 27 КпШС України).

Аналогічні положення містять норми статей 62, 70 СК України, який набув чинності 01.01.2004 року.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач стверджує, що житловий будинок АДРЕСА_1 разом з прибудовами та навірними спорудами, а також земельна ділянка, на якій вони побудовані в період з 1973 р. по 1975 р., є майном набутим під час шлюбу з ОСОБА_3 , а тому підлягають поділу.

П.3, 4 ч.1 ст.264 ЦПК України визначено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно.

Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону, права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Позивачем в процесі розгляду справи не подано жодних правовстановлюючих документів на підтвердження виникнення у будь-якого з подружжя права власності на об`єкт нерухомості чи земельну ділянку.

Згідно положень статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

У Цивільному кодексі України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (ч.1 ст.181, п.6 ч.1 ст. 346, ст.ст.350, 351 ЦК України), вживаються також інші поняття, зокрема «об`єкт незавершеного будівництва» (ст.331 ЦК України), «об`єкт будівництва» (ст.ст. 876, 877, 879-881, 883 ЦК України), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16і, зокрема, в постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року в справі № 158/2404/13-ц (провадження № 61-21466св18).

Згідно з положеннями ч.1 ст.81, ч.3 ст.116 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Відповідно до ч.1 ст.377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України.

Ч.1 ст.120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Ч.1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Ч.1 ст.77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В процесі розгляду справи позивачем не надано достатніх та допустимих доказів щодо правового статусу об`єкту нерухомого майна та земельної ділянки, як спільного сумісного майна подружжя, про поділ якого заявила вимоги позивач, підстави виникнення у подружжя права власності на згадані об`єкти не встановлені, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню.

На підставі ст.141 ЦПК України суд не стягує з відповідача на користь позивача судові витрати.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 141, 261, 264, 265, 354ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП не відомий) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП не відомий) (третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Задачина Наталія Володимирівна) про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 07 грудня 2022 року.

Суддя О.В.Дмитрюк