Ухвала

Іменем України

12 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 161/9185/22

провадження № 61-11918ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Волинського апеляційного суду від 10 листопада 2022 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 .

Позов ОСОБА_2 мотивовано тим, що йому на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 . В зазначеному будинку, окрім нього, зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . Його син ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_1 . Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 22 січня 2016 року у справі № 161/3833/15-ц за позовом ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_6 до нього, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Служба у справах дітей Луцької міської ради Волинської області, про примусове вселення та зобов`язання не чинити перешкод в користуванні будинком та за зустрічним позовом його ( ОСОБА_2 ) до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей Луцької міської ради Волинської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, первісний позов задоволено. Ухвалено вселити ОСОБА_1 та її малолітню дитину ОСОБА_6 в будинок АДРЕСА_1 і зобов`язано його ( ОСОБА_2 ), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_1 та малолітній дитині ОСОБА_6 в користуванні будинком. 16 грудня 2016 року ОСОБА_1 разом зі своєю дочкою ОСОБА_9 була вселена в житловий будинок АДРЕСА_1 в кімнату площею 16,5 кв. м спільно з ОСОБА_3 . У січні 2017 року у відповідача відбулася суперечка з ОСОБА_3 , після якої ОСОБА_1 протягом десяти місяців не проявляла інтересу до спірного будинку. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 травня 2019 року у справі № 161/18324/17 за позовом ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_6 , до нього ( ОСОБА_2 ), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення порядку користування будинком та надвірними будівлями і за зустрічним позовом його ( ОСОБА_2 ) до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, первісний позов задоволено частково. Зобов`язано його повторно визначити житлове приміщення, яке мають право займати ОСОБА_1 і її малолітня дочка ОСОБА_6 в будинку АДРЕСА_1 з урахуванням норм житлової площі, санітарних правил, моральних засад суспільства, а також - враховуючи інтереси всіх осіб, які користуються цим будинком. Встановлено порядок користування вказаним будинком. Зобов`язано його, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_1 і її малолітній дочці ОСОБА_6 у вході на територію згаданого домоволодіння та безпосередньо до будинку, не чинити перешкод ОСОБА_1 і її малолітній дочці ОСОБА_6 у користуванні визначеним власником будинку житловим приміщенням та приміщеннями загального користування на першому поверсі будинку, а також - розташованими на земельній ділянці сараєм Б1 та погребом Б2. В задоволенні решти позовних вимог за первісним позовом відмовлено. У задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю. Постановою Волинського апеляційного суду від 24 липня 2019 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 травня 2019 року в частині вирішення первісного позову скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким первісний позов задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_2 визначити житлове приміщення, яке мають право займати ОСОБА_1 і її малолітня дитина ОСОБА_6 в будинку АДРЕСА_1 . В задоволенні решти вимог первісного позову відмовлено. В решті рішення суду залишено без змін. На підставі вказаного судового рішення видано виконавчий лист № 161/18324/17, який перебував на примусовому виконанні. 14 листопада 2019 року державним виконавцем Недумовою А. О. було вчинено дії щодо виконання рішення суду, про що складено відповідні акти, за змістом яких встановлено фактичне виконання ним рішення суду у зв`язку з тим, що боржник надав стягувачу відповідне житлове приміщення для проживання. З 18 грудня 2019 року ОСОБА_1 після відмови зайняти визначене ним житлове приміщення в житловому будинку АДРЕСА_1 у спільному користуванні разом з ОСОБА_3 більше не вчиняла жодних дій щодо користування спірним домоволодінням. Окрім того, в будинку немає речей відповідача та вона не намагалася їх туди привезти.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 серпня 2022 року провадження у справі закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у зв`язку з тим, що спір між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав вже вирішений судами у справах №№ 161/3833/15-ц, 161/18324/17, а подання цього позову є намаганням ревізувати висновки судів у непередбачений процесуальним законом спосіб.

Судове рішення місцевого суду мотивоване тим, що предмет позову в цій справі є тотожним вимогам за зустрічними позовами у справах №№ 161/3833/15-ц, 161/18324/17, оскільки стосується визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 . Сторони в зазначених справах також є однаковими. У всіх випадках ОСОБА_2 зазначав одне й те ж нормативно-правове обґрунтування позовів, зокрема посилання на приписи статті 405 Цивільного кодексу України.

Постановою Волинського апеляційного суду від 10 листопада 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_10 задоволено. Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 серпня 2022 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права. При зверненні до суду з позовом 15 липня 2022 року ОСОБА_2 просив суд визнати відповідача ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням з тих підстав, що відповідач, починаючи з 18 грудня 2019 року, після того, як вона відмовилася зайняти визначене ним житлове приміщення у будинку, не вчиняла жодних дій щодо користування спірним домоволодінням. Посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_1 більше року, а саме з 21 січня 2021 року, не користується спірним домоволодінням, ОСОБА_2 просив суд визнати відповідача ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Отже, правові підстави звернення до суду з позовом в цій справі та у справах № 161/3833/15-ц і № 161/18324/17 не є тотожними. Тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про закриття провадження в цій справі.

28 листопада 2022 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Волинського апеляційного суду від 10 листопада 2022 року, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 серпня 2022 року.

Касаційна скарга, подана на підставі абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України, мотивована тим, що апеляційний суд неправильно витлумачив поняття «тотожності» справ. Позовні вимоги ОСОБА_2 , пред`явлені в цій справі, повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 161/8523/18.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Встановлено, що позивачу в цій справі ОСОБА_2 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , в якому зареєстровані: сам позивач ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 22 січня 2016 року у справі № 161/3833/15-ц за позовом ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Служба у справах дітей Луцької міської ради Волинської області, про примусове вселення і зобов`язання не чинити перешкод в користуванні будинком та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей Луцької міської ради Волинської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, ухвалено первісний позов задовольнити. Вселено ОСОБА_1 та малолітню ОСОБА_6 в будинок АДРЕСА_1 , зобов`язано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_1 та малолітній ОСОБА_6 перешкод у користуванні будинком.

16 грудня 2016 року ОСОБА_1 разом зі своєю дочкою ОСОБА_9 була вселена в житловий будинок АДРЕСА_1 в кімнату площею 16,5 кв. м, спільно з ОСОБА_3 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 травня 2019 року у справі № 161/18324/17 за позовом ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_6 , до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Служба у справах дітей Луцької міської ради, про встановлення порядку користування будинком та надвірними будівлями та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей Луцької міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, первісний позов задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_2 повторно визначити житлове приміщення, яке мають право займати ОСОБА_1 і її малолітня дочка ОСОБА_6 в будинку АДРЕСА_1 з урахуванням норм житлової площі, санітарних правил, моральних засад суспільства, а також враховуючи інтереси всіх осіб, які користуються будинком. Встановлено такий порядок користування будинком АДРЕСА_1 з надвірними будівлями: надано ОСОБА_1 і її малолітній дочці ОСОБА_6 у спільне користування разом з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 приміщення загального користування на першому поверсі вказаного будинку, а саме: коридор 1-9 загальною площею 13,3 кв. м, кухню, 1-14 загальною площею 11,3 кв. м, гардероб 1-10 загальною площею 3,5 кв. м, убиральню 1-11 загальною площею 1,3 кв. м, ванну 1-12 загальною площею 3,1 кв. м, а також розташовані на земельній ділянці сарай Б1 та прогріб Б2. Зобов`язано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , не чинити перешкод ОСОБА_1 і її малолітній дочці ОСОБА_6 у вході на територію домоволодіння та безпосередньо до будинку, не чинити перешкод ОСОБА_1 і її малолітній дочці ОСОБА_6 у користуванні визначеним власником будинку житловим приміщенням та приміщеннями загального користування на першому поверсі будинку АДРЕСА_1 , а саме коридором 1-9 загальною площею 13,3 кв. м, кухнею, 1-14 загальною площею 11,3 кв. м, в тому числі не чинити перешкод у спільному користуванні газовою плитою, пральною машиною та холодильником, гардеробом 1-10 загальною площею 3,5 кв. м, убиральнею 1-11 загальною площею 1,3 кв. м, ванною 1-12 загальною площею 3,1 кв. м, а також розташованими на земельній ділянці сараєм Б1 та погребом Б2. В задоволенні решти вимог за первісним позовом відмовлено. В задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю.

Постановою Волинського апеляційного суду від 24 липня 2019 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 травня 2019 року в частині вирішення первісного позову скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким первісний позов задоволено частково, зобов`язано ОСОБА_2 визначити житлове приміщення, яке мають право займати ОСОБА_1 і її малолітня дитина ОСОБА_6 в будинку АДРЕСА_1 . В задоволенні решти позовних вимог первісного позову відмовлено. В решті рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 березня 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) скаргу задоволено, скасовано постанову старшого державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Недумової А. О. від 18 грудня 2019 року про закінчення виконавчого провадження ВП 59975552 та зобов`язано державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Недумову А. О. вчинити дії, спрямовані на виконання постанови Волинського апеляційного суду від 24 липня 2019 року та виконавчого листа № 161/18324/17 від 24 липня 2019 року.

Постановою Волинського апеляційного суду від 29 липня 2020 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 21 січня 2021 року, ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 березня 2020 року скасовано та в задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Недумової А. О. відмовлено.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Вказана підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав.

Закриття провадження у справі у цьому разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.

Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного з цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

В розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір.

Такі правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 161/8523/18, на які заявник послалася у касаційній скарзі.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Апеляційним судом встановлено, що при зверненні до суду з позовом 15 липня 2022 року ОСОБА_2 просив суд визнати відповідача ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням з тих підстав, що відповідач, починаючи з 18 грудня 2019 року, після того, як вона відмовилася зайняти визначене ним житлове приміщення у будинку, не вчиняла жодних дій щодо користування спірним домоволодінням.

Посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_1 більше року, а саме з 21 січня 2021 року, не користується спірним домоволодінням, позивач ОСОБА_2 просив суд визнати відповідача ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Наведені підстави звернення до суду з позовом в цій справі не є тотожними підставам, на які позивач посилався у справах № 161/3833/15-ц і № 161/18324/17.

Встановивши нетотожність підстав, якими ОСОБА_2 обґрунтував позов у цій справі, підставам, якими він обґрунтував свої позови у справах № 161/3833/15-ц і № 161/18324/17, апеляційний суд дійшов правильного висновку про скасування ухвали місцевого суду про закриття провадження у справі згідно з пунктом 3 частини 1 статті 255 ЦПК України і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Такі висновки апеляційного суду узгоджуються з вищенаведеними правовими висновками Верховного Суду, на які заявник послалася в касаційній скарзі.

Доводи касаційної скарги не свідчать про порушення в оскаржуваному судовому рішенні апеляційним судом норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.

Тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Згідно з частиною п`ятою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Волинського апеляційного суду від 10 листопада 2022 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко