Постанова

Іменем України

14 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 303/4806/20

провадження № 61-3358св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області, в складі судді Куцкір Ю. Ю., від 21 липня 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду, в складі колегії суддів:

Готри Т. Ю., Куштана Б. П., Бисаги Т. Ю., від 23 лютого 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до

ОСОБА_2 про визнання договору недійсним.

Позов мотивований тим, що вона є дочкою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

За життя батьки, перебуваючи в шлюбі, придбали житловий будинок АДРЕСА_1 , який згодом добудували, та у 1971 році право власності на який зареєстрували за матір`ю

ОСОБА_4 .

У 1980 року помер ОСОБА_5 , після смерті якого відкрилась спадщина за законом, яку вона прийняла шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, оскільки була неповнолітньою та проживала у вказаному будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати - ОСОБА_4 , після смерті якої вона прийняла спадщину, оскільки у встановлений законом строк подала до нотаріуса відповідну заяву, проте оформити спадкові права на вказаний житловий будинок не змогла, оскільки згідно з отриманою 22 червня

2020 року інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно житловий будинок

АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 10 квітня 2013 року, укладеного між

ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , належить на праві власності останньому.

Посилаючись на те, що мати відчужила відповідачу вказаний житловий будинок без її згоди, як іншого співвласника, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір (змішаний цивільно-правовий договір з елементами договору купівлі-продажу житлового будинку та договору про встановлення сервітуту (права користування чужим майном) від 10 квітня 2013 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , зареєстрований в реєстрі за № 1337, та застосувати наслідки недійсності правочину.

Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області

від 21 липня 2021 року, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 23 лютого 2022 року, в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що станом на момент укладання оспорюваного договору від 10 квітня 2013 року вона була співвласником житлового будинку АДРЕСА_1 .

Апеляційний суд вважав, що відсутність у ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину не позбавляє її права на спадщину за померлим батьком ОСОБА_5 в розмірі 1/6 частини вказаного будинку, але за відсутності такого свідоцтва та оформлення права власності в цілому на спадковий будинок за матір`ю ОСОБА_4 , яке позивачем не оспорюється, відсутні передбачені законом підстави для визнання недійсним оспорюваного договору від 10 квітня 2013 року, оскільки на час укладення вказаного правочину одноосібним власником житлового будинку

АДРЕСА_1 була ОСОБА_4 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзіОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

24 березня 2022 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 липня 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду

від 23 лютого 2022 року.

Ухвалою Верховного Суду від 06 червня 2022 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано її матеріали із районного суду.

У вересні 2022 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 16 листопада 2022 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 906/516/19, від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18, від 30 травня 2019 року у справі № 585/2843/17, від 24 лютого 2021 року у справі № 367/4613/18-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, ОСОБА_1 вказує, що суди не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не було встановлено, що в житловому будинку АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_4 постійно проживала

ОСОБА_3 , яка вчиняє дії, спрямовані на вселення до вказаного будинку, шляхом подання відповідного позову.

Факт отримання матір`ю грошових коштів за продаж житлового будинку на підставі оспорюваного договору від 10 квітня 2013 року не відповідає дійсності, оскільки у ОСОБА_3 , окрім пенсії, не було інших коштів. Крім того, тривалий час позивач матеріально забезпечувала матір та сестру

ОСОБА_4 .

Позивач вказує, що її право на спадщину не скасоване, а відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє її права на захист.

Суди попередніх інстанцій не звернули увагу, що нотаріус, посвідчуючи оспорюваний договір, отримавши достовірні дані про те, що житловий будинок АДРЕСА_1 є спільною власністю подружжя, не перевірив чи заводилась спадкова справа після смерті ОСОБА_5 , хто був зареєстрований та проживав в будинку на момент його смерті, чи відмовлялись спадкоємці від спадщини.

Відзив на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

24 вересня 1957 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 уклали шлюб.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 14 грудня 1959 року, посвідченого державним нотаріусом Мукачівської державної нотаріальної контори Цепурдей Г. Д., зареєстрованого в реєстрі за № 7814/59,

ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_4 купила незакінчений будівництвом житловий будинок, розташований за адресою:

АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_1 ), батьками якої є ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Згідно з актом приймання в експлуатацію індивідуального домоволодіння, затвердженого виконавчим комітетом Ради депутатів трудящих м. Мукачева Закарпатської області від 29 жовтня 1971 за № 280, житловий будинок

АДРЕСА_1 прийнято в експлуатацію та зареєстровано за ОСОБА_4 , що підтверджується реєстраційним посвідченням від 01 грудня 1971 року, виданим Мукачівським бюро технічної інвентаризації.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер.

Реєстрація права власності за ОСОБА_4 на спірний житловий будинок в цілому, підтверджена витягом про державну реєстрацію прав, виданим комунальним підприємством «Мукачівське міське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 10 грудня 2012 року.

10 квітня 2013 року ОСОБА_4 уклала з ОСОБА_2 договір (змішаний цивільно-правовий договір з елементами договору купівлі-продажу житлового будинку та договору про встановлення сервітуту (права користування чужим майном), відповідно до якого передала у власність ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1 , а останній прийняв цей будинок та зобов`язався сплатити за нього грошову суму, встановлену у договорі. Згідно з пунктом 2.1 вказаного договору продаж житлового будинку вчиняється за 100 000 грн, які ОСОБА_4 повністю отримала готівкою від ОСОБА_2 перед оформленням цього договору. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Русінко З. П. та зареєстрований у реєстрі за № 1337.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

Згідно витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 22 червня 2020 року житловий будинок АДРЕСА_1 , а також земельна ділянка площею 0,0607 га, кадастровий номер :01:020:0367, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за цією ж адресою, на праві приватної власності належать ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 10 квітня 2013 року.

Позиція Верховного Суду

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цієї норми на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду із позовом про визнання недійсним договору від 10 квітня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посилалась на те, що спірне майно належало на праві спільної власності її батькам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Після смерті батька, вона, її мати ОСОБА_4 та сестра ОСОБА_3 , як спадкоємці першої черги за законом, прийняли спадщину, у зв`язку з чим стали співвласниками вказаного майна в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 . Після смерті ОСОБА_4 їй стало відомо, що остання без згоди інших співвласників на підставі оспорюваного договору від 10 квітня 2013 року відчужила ОСОБА_2 спадковий будинок, а тому вважала, що наявні підстави для визнання вказаного правочину недійсним.

За змістом статей 22, 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України (у редакції, чинній на момент введення будинку в експлуатацію та видачі реєстраційного посвідчення від 01 грудня 1971 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом.

Як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи житловий будинок АДРЕСА_1 був придбаний введений в експлуатацію та зареєстрований за ОСОБА_4 01 грудня

1971 року, тобто під час шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер.

У разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року до вирішення спірних правовідносин, пов`язаних зі спадкуванням такої спадщини, застосовується законодавство, чинне на час відкриття спадщини, зокрема, відповідні норми, у тому числі щодо обсягу спадкової маси та кола спадкоємців за законом Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК УРСР або ЦК України в редакції 1963 року).

Відповідно до статті 524 ЦК УРСРспадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.

Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу (стаття 525 ЦК УРСР).

Статтею 527 ЦК УРСР передбачено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Статтями 529 та 530 ЦК УРСР визначені перша та друга черги спадкоємців за законом, відповідно до змісту яких при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга).

Згідно зі статтею 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Положеннями частини першої, другої статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Вирішуючи спір та оцінивши надані сторонами докази, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті батька - ОСОБА_5 , оскільки фактично вступила в управління і володіння спадковим майном шляхом проживання в спірному спадковому будинку.

Статтею 203 ЦК України (туті і надалі у редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору) передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (частина перша статті 358 ЦК України).

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що за відсутності у ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 та у зв`язку з оформленням ОСОБА_4 за собою права власності на спірний будинок в цілому, відсутні підстави для визнання недійсним оспорюваного договору від 10 квітня 2013 року, оскільки на час укладення вказаного правочину одноосібним власником житлового будинку

АДРЕСА_1 була ОСОБА_4 .

Колегія суддів не в повній мірі погоджується із такими висновками судів попередніх інстанцій.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 міститься висновок про те, що факт неотримання позивачем свідоцтва про право на спадщину та невизначення законодавцем строку, протягом якого спадкоємець має оформити свої спадкові права, не може доводити, що у такого спадкоємця не виникло право на позов, оскільки видача свідоцтва про право на спадщину (на все спадкове майно) іншому із спадкоємців або особі, яка не мала права на спадкування, перешкоджає завершенню оформлення своїх спадкових прав другому із спадкоємців (єдиному спадкоємцю), який не отримав свідоцтва про право на спадщину, а отже свідчить про виникнення у цього спадкоємця права на позов у матеріально-правовому аспекті.

Згідно зі статтею 256 ЦК України особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу в межах строку позовної давності.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За загальним правилом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини зауважує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів (див. рішення ЄСПЛ у справі ««Stubbings and Others v. the United Kingdom» від 22 жовтня 1996 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 у справі

№ 367/6105/16-ц зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону.

Враховуючи встановлення апеляційним судом факту прийняття позивачем спадщини після смерті батька, а також те, що неотримання позивачем свідоцтва про право на спадщину не може доводити, що у такого спадкоємця не виникло право на позов, Верховний Суд звертає увагу, що у розглядуваній справі підлягала вирішенню заява представника ОСОБА_2 , подана в суді першої інстанції, про застосування позовної давності.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду

від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 наголошував на тому, що перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається.

Насамперед, для визначення моменту виникнення права на позов важливими є об`єктивні обставини - самий факт порушення права, а із встановленням моменту порушення права позивача підлягають встановленню суб`єктивні обставини - момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статями 12, 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14, постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16.

У визначенні початкового моменту позовної давності суд повинен виходити з таких критеріїв оцінки поведінки позивача, як добросовісність, розумність та справедливість, закріплених у статті 3 ЦК України, що відповідним чином висуває до кожного учасника цивільних відносин вимоги до обрання поведінки, яка має відповідати поведінці умовного доброго господаря та дбайливого власника. Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі

№ 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Добрий господар повинен піклуватися про своє майно, вживати дії з його збереження та своєчасного захисту його і прав на нього протягом розумного строку. Особа не може вважатися дбайливим власником, якщо тривалий період не цікавиться своїм майном, не вживає заходів, які б вчинив добрий господар невідкладно, якщо не існує перешкод, що об`єктивно перешкоджали йому у вчиненні таких дій.

З матеріалів справи вбачається, що право власності ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстроване 10 квітня 2013 року, тобто в день укладення оспорюваного договору.

ОСОБА_1 , яка стверджувала, що прийняла спадщину після смерті батька у 1980 році, упродовж 40 років не вчиняла юридично значимих дій для оформлення своїх прав на будинок, а із розглядуваним позовом звернулась до суду через 7 років після укладення оспорюваного договору та придбання ОСОБА_2 житлового будинку, тобто, із пропуском строку позовної давності, про застосування якої представник ОСОБА_2 заявив в суді першої інстанції до ухвалення рішення у справі.

Посилання ОСОБА_1 на те, що вона була неповнолітньою на час смерті батька суперечать матеріалам справи, оскільки ОСОБА_5 помер

ІНФОРМАЦІЯ_3 , а ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , а отже на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 досягла повноліття.

При цьому, укладаючи у 2013 році оспорюваний договір, ОСОБА_2 вочевидь не мав з`ясовувати події, які відбулися чи могли відбутися за участі ОСОБА_1 у 1980 році (тобто за 2 роки до його народження і за 33 роки до укладення ним договору із ОСОБА_4 ) та міг добросовісно покладатися на відомості про речові права на нерухоме майно, що містились у відповідному Державному реєстрі, згідно з якими єдиним власником житлового будинку була ОСОБА_4 .

Вказане узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 02 листопада 2021 року в справі № 925/1351/19.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про порушення прав третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , оскільки остання судові рішення у розглядуваній справі не оскаржує, а ОСОБА_1 не уповноважена на представництво її інтересів у суді касаційної інстанції.

За змістом статті 412 ЦПК України суд змінює судове рішення повністю або частково, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Суд першої інстанції та апеляційний суд, дійшли загалом правильного висновку про відмову в задоволенні позову, але допустили помилку при викладенні мотивів такої відмови.

За таких обставин, рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 липня 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 23 лютого 2022 року необхідно змінити, шляхом зміни мотивувальних частин оскаржуваних судових рішень з урахуванням висновків, викладених у цій постанові Верховного Суду про те, що підставою для відмови в задоволенні позову є пропуск ОСОБА_1 позовної давності.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області

від 21 липня 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду

від 23 лютого 2022 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови Верховного Суду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян С. Ф. Хопта В. В. Шипович