ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 624/1000/21 Номер провадження 22-ц/814/1514/22Головуючий у 1-й інстанції Куст Н.М. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.,

суддів: Гальонкіна С.А., Карпушина Г.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Кегичівського районного суду Харківської області від 21 березня 2022 року, постановлене суддею Куст Н.М.

по справі за позовом ОСОБА_1 до Кегичівської селищної ради Харківської області Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Рояківка», треті особи: Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, Красноградька районна державна адміністрація Харківської області про визнання права власності на земельну частку (пай), -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом в якому просив визнати за ним право власності на земельну частку (пай) у розмірі 5,17 в умовних кадастрових гектарах, що належала на праві колективної власності колгоспу «Шевченка» (Кегичівського) Красноградського району Харківської області із земель резервного фонду, або земель запасу Кегичівської селищної ради.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивач працював у спілці селян ім. Шевченка с. Рояківка, Кегичівського району, Харківської області. У лютому 1997 році був прийнятий членом спілки селян імені Шевченка Кегичівського району Харківської області на підставі протоколу № 1 звітного зібрання уповноважених членів спілки селян імені Шевченка від 06 лютого 1997 року. Однак у додатку до державного акту на право колективної власності на землю Серія ХР-15-00-00047 виданого підприємству 29 грудня 1995 року, не зазначено його прізвище як особи, що має право на земельну частку (пай). Внаслідок цього, після розпаювання землі, позивач не отримав належного йому сертифікату на пай, як члена спілки селян імені Шевченка. Вказав, що він мав право на отримання земельного паю, проте помилково не був включений до списку, доданого до державного акту на право колективної власності на землю.

Незважаючи на відсутність його в списках членів КСП вважає, що має право на одержання земельної частки (паю) з земель колективної власності господарства, в зв`язку з тим, що на той час являвся його членом. Про наявність права на отримання земельної ділянки позивач дізнався після отримання юридичної консультації та з листа від 28 серпня 2021 року № 01-70/53, а тому просить суд поновити строк позовної давності для звернення до суду та визнати за ним право власності на земельну частку (пай).

Рішенням Кегичівського районного суду Харківської області від 21 березня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Кегичівської селищної ради Харківської області, треті особи Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, Красноградська районна державна адміністрація Харківської області про визнання права на земельну частку (пай) відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів перебування його в числі членів колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання, тому позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 , просив його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що ОСОБА_1 є пенсіонером та його не було виключено з членів даного колгоспу, тому відповідно до п. 2, 3, 5, 6 Указу Президента України № 720/95 від 08 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» він має право на земельну частку (пай). Окрім того, суд першої інстанції в порушення вимог норм процесуального права не розглянув вимогу позивача про поновлення пропущеного строку на звернення до суду з позовом для захисту його порушених (невизнаних) прав.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене у справі повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, спілці селян ім. Шевченка Кегичівського району видано державний акт на право колективної власності на землю Серія ХР - 15-00-000477 від 29 грудня 1995 року, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за № 10 із додатком № 1 до Державного акта у вигляді списку громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства (а.с.12-14).

Відповідно до листа Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 30 вересня 2021 року, зазначено що у додатку 1 «Списку громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства» до державного акту на право колективної власності на землю спілки селян ім. Шевченка прізвище ОСОБА_1 не зазначене (а.с.10).

Згідно відповіді архівного відділу № 3 смт. Кегичівка Красноградської районної державної адміністрації Харківської області на адвокатський запит Каніщевої В.С . ОСОБА_1 був прийнятий у члени спілки селян імені Шевченка у лютому 1997 році (підстава: протокол № 1 звітного зібрання уповноважених членів спілки селян імені Шевченка від 08 лютого 1997 року) (а.с. 75).

Відмовляючи в задоволені позовних вимог місцевий суд прийшов до висновку про їх необгрунтованість, оскільки на час розпаювання земель та видачі державного акта на землю ОСОБА_1 не був членом спілки селян імені Шевченка.

Колегія суддів погоджується з даним висновком місцевого суду з огляду на наступне.

Частиною другої статті 14 Конституції України визначено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до пункту 1 Указу Президента України № 720/95 від 08 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі, створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств.

Право на земельну частку (пай) згідно пункту 2 цього Порядку паювання земель мають члени сільськогосподарського підприємства, кооперативу, акціонерного товариства, у тому числі, пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю.

Відповідно до частини першої статті 22 ЗК України 1990 року (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) право власності на землю виникає після одержання документа, що посвідчує це право.

У частині другій статті 23 ЗК України 1990 року (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) зазначено, що державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акту додається список цих громадян.

Отже, право особи на земельну частку (пай) виникає за наявності трьох умов: одержання КСП державного акту на право колективної власності на землю, перебування такої особи в членах КСП на час передачі державного акту та включення до списку осіб, доданого до державного акту на право колективної власності на землю.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Головним критерієм для одержання права на земельну частку (пай) є факт членства громадянина в колективному сільськогосподарському підприємстві на момент реєстрації державного акта на право колективної власності на землю.

Зазначений підхід застосований Верховним Судом, зокрема, у постановах від 17.05.2021 р. у справі № 599/2259/19, від 15.06.2021 у справі № 743/961/20.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Розглядаючи спір, судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_1 станом на час предачі у колективну власність земель КСП, видачу державного акта на право власності на землю та формування списків пайовиків не був членом спілки селян імені Шевченка, а був прийнятий в такі члени значно пізніше у лютому 1997 року, що позбавляє його права на заявлення вимоги про земельну частку (пай) при розпаюванні земель колективної власності вищезазначеного КСП.

Доводи апеляційної скарги щодо залишення вимоги про поважність причин пропуску позовної давності є необгрунтованими, оскільки суд при вирішенні спору не застосовував наслідки спливу позовної дасності.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Саме такої позиції дотримуються суди при розглядів спорів (зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц тощо).

Така ж позиція викладена у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якого, установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, пропуск строку позовної давності є самостійною підставою відмови у задоволенні позову за його обґрунтованості, необґрунтованість вимог є підставою для відмови у позові саме з цих підстав.

Місцевий суд відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з підстав необгрунтованості позову, тому залишення вимоги про поважність причин пропуску позовної давності без розгляду не впливає на правильність вирішення справи.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з`ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено.

Керуючись ст. ст. 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кегичівського районного суду Харківської області від 21 березня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О.Ю. Кузнєцова

Судді: С.А. Гальонкін

Г.Л. Карпушин