КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

30 листопада 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Писаної Т.А.,

за участі секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

В обґрунтування позову зазначив, що він разом із братом ОСОБА_3 є власниками квартири АДРЕСА_1 , в якій також зареєстрована його дочка ОСОБА_2 .

Оскільки ОСОБА_2 в указаній квартирі з 2013 року не проживає, фактично мешкає за іншою адресою й відмовляється добровільно знятись з реєстрації, за комунальні послуги не сплачує, ОСОБА_1 просив суд визнати відповідачку такою, що втратила право користування цим житлом.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 07 вересня 2022 рокув задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заявлені позовні вимоги та стягнути судові витрати з відповідача.

В доводах апеляційної скарги зазначив, що відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що у 2021 році відповідачка проживала у спірній квартирі близько пів року, а з кінця 2021 року не має можливості проживати з поважних причин, зокрема у зв`язку із тим, що позивач чинить їй перешкоди у користуванні житлом, змінив замки на вхідних дверях і не надає їй ключів.

При цьому, судом не було надано належної оцінки наданим позивачем доказам, зокрема акту про непроживання в квартирі від 12 серпня 2021 року, яким зафіксований факт не проживання відповідачки саме з 2013 року.

Крім того, суд першої інстанції безпідставно відхилив клопотання позивача про допит у судовому засіданні третьої особи ОСОБА_3 в якості свідка, який міг підтвердити обставини, покладені в основу позову.

Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав подану ним апеляційну скаргу, просив її задовольнити, скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07 вересня 2022 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Третя особа ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги не заперечував.

Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась, про розгляд справи була належним чином повідомлена.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача, що не з`явилась, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка, як донька позивача, має право на користування спірною квартирою, однак не проживає в ній з кінця 2021 року з поважних причин, а саме внаслідок того, що позивач чинить їй перешкоди у користуванні цим житлом, про що свідчить заміна ним замків на вхідних дверях, ненадання ключів від цих замків

Колегія суддів погодилась з таким висновком суду виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 25.05.1999 року, свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 11.06.2014 року та витягом із державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 10-12).

З довідки ВПРМПФП Оболонської РДА від 31.08.2021 року вбачається, що ОСОБА_2 з 21.12.2000 року по теперішній час зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 13).

Позивачем також до позовної заяви додано копію акта від 12 серпня 2018 року за підписами мешканців квартир АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , про те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 не проживала за місцем реєстрації з 2013 року.(а.с. 18)

Статтями 13, 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Аналіз цих норм законодавства доводить, що власність не тільки надає переваги тим, хто її має, а й покладає на них певні обов`язки. Громадяни користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Але, здійснюючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у ст. 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

За змістом ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За змістом ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз вказаної статті дає підстави дійти висновку про те, що член сім`ї власника втрачає право користування цим житлом у разі його відсутності в жилому приміщенні без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №712/9569/17).

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що ОСОБА_2 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 , при цьому не сплачує комунальні платежі та не утримує житлове приміщення, а позивач позбавлений можливості отримати субсидію та вимушений оплачувати вартість комунальних послуг за відповідача. Крім того, відповідачка у спірній квартирі не проживає з 2013 року.

Згідно вимог частини 1 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Частина перша статті 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

В порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України, позивач не надав судуналежних доказів порушення відповідачкою його прав, як співвласника квартири.

Так, за загальним правилом захисту підлягає порушене, не визнане, оспорюване право або інтерес.

Звертаючись до суду з позовом позивач не зазначив, що порушення його права полягає в тому, що він несе витрати по утриманню майна - квартири, які нараховуються і на відповідача.

Однак, в позовній заяві не зазначив, які він несе витрати, що нараховуються на відповідачку та в якому розмірі і що він звертався до останньої з вимогою щодо сплати, а вона відмовилася.

Також, згідно вимог діючого законодавства, посилання позивача на те, що відповідачка не бере участі в утриманні майна (сплаті житлово-комунальних послуг) не є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. У разі відмови відповідачкоюкомпенсувати позивачу витрати на утримання квартири належним способом захисту є стягнення заборгованості, тоді як у даній справі обставини щодо сплати позивачем житлово-комунальних послуг не входять до предмету доказування.

Щодо факту не проживання відповідачки без поважних причин у квартирі з 2013 року, як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, вказана обставина спростована поясненнями самих учасників судового розгляду, наданих у судовому засіданні суду першої інстанції. Так, у судовому засіданні 07.09.2022 року з пояснень сторін та третьої особи - ОСОБА_3 встановлено, що ОСОБА_2 у 2021 році проживала у спірній квартирі близько пів року, між сторонами мають місце неприязні стосунки, замки від вхідних дверей спірної квартири замінені ОСОБА_1 , після чого ключа він ОСОБА_2 не надавав.

Факт існування між сторонами неприязних стосунків, які унеможливлюють спільне проживання, підтверджено позивачем та третьою особою ОСОБА_3 у поясненнях, наданих в ході розгляду справи у суді апеляційної інстанції.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина 1 статті 82 ЦПК України).

З огляду на вказане, поданий позивачем акт від 12 серпня 2018 року за підписами сусідів - мешканців квартир АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , не може бути взятий судом до уваги, як підстава для задоволення позову, оскільки не спростовує факту неприязних відносин між сторонами та створення позивачем перешкод відповідачу у реалізації нею права на користування спірним житлом.

Фактично докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції, додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні обставин судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07 вересня 2022 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 08 грудня 2022 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Писана Т.А.