Провадження № 2/755/1616/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"03" серпня 2022 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді -Катющенко В.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розписками та відшкодування моральної (немайнової) шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з даним позовом, у якому просив суд: стягнути з відповідача на свою користь борг за розпискою від 21.02.2019 у розмірі 5 000 доларів США, що за курсом НБУ становить 131 466,50 грн та 1 500 грн; за розпискою від 06.12.2019 - 1 400 доларів США, що за курсом НБУ становить 36 810,62 грн; 3 % річних за розпискою від 21.02.2019 у розмірі 10 200 грн 35 коп. та за розпискою від 06.12.2019 - 2 024 грн 07 коп. та інфляційних втрат за весь час прострочення у сумі 10 517,32 грн; 5 000 грн моральної шкоди, а також 2 818,19 грн судового збору та 5 400 грн витрат на правову допомогу.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 21.02.2019 він надав відповідачу в борг грошові кошти у розмірі 5 000 доларів США та 1 500 грн терміном на один місяць, про що була надана відповідачем розписка. 06.12.2019 надано в борг 1 400 доларів США строком до 30.12.2019, про що також відповідачем була надана розписка. Оскільки у встановлений строк відповідач кошти у загальному розмірі доларів 6 400 США (що у гривневому еквіваленті станом на 03.11.2029 становило 169 447 грн 68 коп.) та 1 500 грн, а всього 179 947,68 грн не повернув, на претензію адвоката позивача Семашко Д.М. щодо повернення вказаної суми, а також 3 % річних за розпискою від 21.02.2019 у розмірі 10 200 грн 35 коп. та за розпискою від 06.12.2019 - 2 024 грн 07 коп. та інфляційних втрат за весь час прострочення у сумі 10 517,32 грн, а всього - 190 018 грн 86 коп. не відреагував, він вимушений звернутися до суду.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13.12.2021 відкрито провадження у цій справі за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін, яким роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи і визначено відповідні процесуальні строки.

Відповідач копію ухвали суду від 13.12.2021 разом із позовною заявою та додатками до неї отримав 14.01.2022.

Відповідачем до суду відзиву на позов подано не було, позивачем додаткових пояснень, заяв до суду подано не було.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20.12.2021 р. у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін - відмовлено.

Заяв по суті справи до суду не надійшло.

Таким чином, суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тлумачення частини другої статті 1047 ЦК України дає підстави дійти висновку, що розписка підтверджує укладення договору позики.

Звертаючись до суду, позивач до позовної заяви надав копії розписок від 21.02.2019 та від 06.12.2019 підписані відповідачем.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Вказаний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року (справа № 524/4946/16-ц, провадження № 61-20376св18) та такий слід враховувати судам при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин у відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України.

Судом встановлено, що 21.02.2019 позивач надав відповідачу в борг грошові кошти у розмірі 5 000 доларів США та 1 500 грн терміном на один місяць, а 06.12.2019 - 1 400 доларів США строком до 30.12.2019, про що відповідачем були надані розписки.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

Частиною першою статті 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 501/1243/20 (провадження № 61-14794 св 21) та від 26 квітня 2022 року у справі № 753/1349/20 (провадження № 61-14052св21).

За змістом частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

З`ясувавши справжню природу розписок, встановивши фактичні обставини справи, суд з урахуванням наявних у розписках умов про позику відповідачем у позивача в борг 6 400 доларів США 1 500 грн із зобов`язанням вказані кошти протягом місяця, вважає, що розписки підтверджують факт отримання у позику грошової суми, а відтак є підтвердженням укладення між сторонами договору позики.

Враховуючи те, що розписки відповідачем не оспорювалися, беручи до уваги положення ст. 625 ЦК України, яка передбачає відповідальність за порушення грошового зобов`язання, а також те, що відповідачем позичені кошти не були повернуті, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 21.02.2019 у розмірі 5 000 доларів США, що за курсом НБУ становить 131 466,50 грн та 1 500 грн; за розпискою від 06.12.2019 - 1 400 доларів США, що за курсом НБУ становить 36 810,62 грн; 3 % річних за розпискою від 21.02.2019 у розмірі 10 200 грн 35 коп. та за розпискою від 06.12.2019 р. - 2 024 грн 07 коп.

Іншого розрахунку заборгованості на спростування розрахунку позивача відповідачем суду не було надано.

Щодо вимог про стягнення інфляційних втрат на підставі ст. 625 ЦК України за порушення грошового зобов`язання суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Разом з тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України в постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17.

Враховуючи викладене, оскільки предметом розписки від 21.02.2019 та від 06.12.2019 є грошові кошти, визначені у доларах США, то передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, а втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Разом з тим, оскільки предметом договору позики від 21.02.2019 є також грошові кошти у розмірі 1 500 грн, тому відповідач повинен сплатити на користь позивача на підставі ст. 625 ЦК України борг з урахування встановленого індексу інфляції за період з 21.03.2019 по 31.10.2021 (як зазначено у позові) у розмірі 1 735,89 грн (1500+235,89).

Розрахунок здійснюється за формулою

ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 )

ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення,

ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення.

Останній період

IIc (101,00 : 100) x (100,70 : 100) x (99,50 : 100) x (99,40 : 100) x (99,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (100,20 : 100) x (99,70 : 100) x (100,80 : 100) x (100,80 : 100) x (100,30 : 100) x (100,20 : 100) x (99,40 : 100) x (99,80 : 100) x (100,50 : 100) x (101,00 : 100) x (101,30 : 100) x (100,90 : 100) x (101,30 : 100) x (101,00 : 100) x (101,70 : 100) x (100,70 : 100) x (101,30 : 100) x (100,20 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (101,20 : 100) x (100,90 : 100) = 1.15726097

Інфляційне збільшення:

1 500,00 x 1.15726097 - 1 500,00 = 235,89 грн.

Щодо заявленої позовної вимоги про відшкодування позивачу моральної шкоди у розмірі 5 000 гривень, то суд вважає таку безпідставною з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди , під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Позивач зазначає, що моральна шкода йому завдана у зв`язку із порушенням особистого немайнового права, однак зі змісту позовних вимог вбачається, що в даному випадку заявлена вимога про відшкодування моральної шкоди внаслідок неналежного виконання зобов`язань за договірними правовідносинами.

Пунктом 5 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Положеннями ст.611 ЦК України врегульовано, що в разі порушення договірного зобов`язання, настають правові наслідки, в тому числі відшкодування моральної шкоди, встановлені договором або законом.

Проте, правовідносини, що виникли між сторонами не передбачають відшкодування моральної шкоди у випадку порушення зобов`язання з повернення коштів (неналежне невиконання відповідачем умов за розписками), а тому у задоволенні позовних вимог у цій частині суд вважає за необхідне відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1910 грн 19 коп., а також витрати на правову допомогу 5 400 грн.

Керуючись ст. ст. 4,12,13,76-81, 89, 141, 206, 264, 265, 268, 354, 355 ЦПК України, ст. ст. 23, 192, 524, 533, 611, 625, 629, 1046,1047 ЦК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 ) про стягнення боргу та відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором розпискою від 21.02.2019 у розмірі 5 000 доларів США, що за курсом НБУ становить 131 466,50 грн та 1 500 грн; за розпискою від 06.12.2019 - 1 400 доларів США, що за курсом НБУ становить 36 810,62 грн; 3 % річних за розпискою від 21.02.2019 у розмірі 10 200 грн 35 коп. та за розпискою від 06.12.2019 р. - 2 024 грн 07 коп., а також борг за розпискою від 21.02.2019 з урахуванням встановленого індексу інфляції за період з 21.03.2019 по 31.10.2021 у розмірі 235,89 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 910 грн 19 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 5 400 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя: