КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 757/6512/20-ц Головуючий у суді І інстанції Хоменко В.С.
Провадження № 22-ц/824/3296/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2021 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Голосіївський у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління юстиції міста Києва, про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу,

в с т а н о в и в:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаною вище заявою, в якій просила встановити факт її проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з травня 2008 року по 23 вересня 2011 року із ОСОБА_2 .

В обґрунтування заяви зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_2 , внаслідок чого відкрилась спадщина на все належне йому майно. З покійним чоловіком вони проживали у зареєстрованому шлюбу з 24 вересня 2011 року, однак ще до реєстрації шлюбу вони проживали, починаючи з травня 2008 року спільно однією сім`єю, вели спільний побут, піклувалися один про одного, мали спільний сімейний бюджет і взаємні права та обов`язки, поліпшували умови свого спільного проживання та побуту, спільно подорожували. 28 квітня 2011 року ОСОБА_2 було придбано квартиру АДРЕСА_1 , яку вони спільно облаштовували, за спільні кошти придбавали необхідні меблі та предмети домашнього вжитку, спільним коштом та зусиллями проводили ремонт. 2 вересня 2011 року вони обвінчалися у храмі Преподобного Антонія і Феодосія Києво-Печерської Лаври .

Заявник вказала, що встановлення факту спільного проживання однією сім`єю із померлим необхідно їй для визнання права спільної сумісної власності на майно, набуте за час спільного проживання з ОСОБА_2 до реєстрації шлюбу. Спадкова справа № 65146305 після смерті останнього відкрита 29 листопада 2019 року приватним нотаріусом Клименко С.Ю.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2021 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу залишено без розгляду.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що у даній справі встановлення факту, що має юридичне значення, пов`язане з необхідністю вирішення спору про право, тому подану заяву слід залишити без розгляду, оскільки вона має розглядатися у порядку позовного провадження з використанням відповідних процесуальних інститутів.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, заявник через представника - адвоката Крюкову В.О. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, а справу передати до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Аргументи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції, зазначивши про наявність спору про право, що має розглядатися у порядку позовного провадження, не встановив та не зазначив між ким існує спір. При цьому в ухвалі не наведено жодних мотивів, на підставі яких суд дійшов висновку про те, що встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення спору про право. Оскільки існування спору про право має бути реальним, а не гіпотетичним, висновок суду про наявність спору про право, який має розглядатися у порядку позовного провадження, є передчасним та ґрунтується на припущеннях.

Відзиви учасників справи на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходили.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як свідчать матеріали справи, у лютому 2020 року ОСОБА_1 через представника - адвоката Нарапович О.Д. звернулася до суду в порядку окремого провадження із заявою, яку на виконання вимог ухвали від 18 лютого 2020 року про залишення заяви без руху уточнила, про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: просила встановити факт її проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з травня 2008 року по 23 вересня 2011 року із ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 18, 19, 22).

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого повторно 18 липня 2012 року ВРАЦС Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві, 24 вересня 2011 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 835 (а.с. 23, 39).

Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ОСОБА_1 вказувала, що 28 квітня 2011 року ОСОБА_2 було придбано квартиру АДРЕСА_1 , яка після смерті останнього увійшла до складу спадщини.

Суд першої інстанції, залишаючи заяву ОСОБА_1 без розгляду, виходив з того, що встановлення факту проживання однією сім`єю із спадкодавцем необхідне заявнику для визнання права спільної сумісної власності на майно, набуте за час спільного проживання з ОСОБА_2 до реєстрації шлюбу, та для вирішення питання про право на спадкове майно після смерті її чоловіка, а тому вбачається спір про право, який має розглядатися в позовному провадженні звикористанням відповідних процесуальних інститутів.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтереси інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

У частині четвертій статті 315 ЦПК Українипередбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Так, справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо.

Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено правовий висновок, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

У постановах Верховного Суду від 8 квітня 2020 року у справі № 130/2319/17-ц (провадження № 61-17641св19) та від 17 березня 2021 року у справі № 761/36415/18 (провадження № 61-15155св20) вказано, що статтями 34, 71 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. Отже, потрібно розрізняти ситуації, коли майно, зареєстроване за одним із подружжя на праві власності, є об`єктом права спільної сумісної власності, та коли таке майно, є особистою власністю одного із подружжя. Після смерті одного із подружжя, відкривається спадщина тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого із подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майно, не входить до складу спадщини. Отже, той з подружжя, хто є живим, реалізуючи свої права як спадкоємець, має право подати заяву про прийняття спадщини (чи відмови у її прийнятті), а також заяву про видачу свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя. У разі, якщо майно, яке зареєстроване за спадкодавцем, не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, той з подружжя, хто є живим, може подати заяву про те, що він не претендує на одержання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, оскільки майно є особистою приватною власністю спадкодавця. Неподання такої заяви не змінює правового режиму майна, яке входить до складу спадщини. Відповідно, заява одного із подружжя, хто є живим, про те, що він не претендує на одержання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, оскільки майно є особистою приватною власністю спадкодавця, підтверджує правовий статус майна померлого, як його особистого майна».

Частиною першою статті 1226 ЦК України передбачено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Постановляючи ухвалу про залишення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу без розгляду, суд першої інстанції не з`ясував обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, не встановив коло спадкоємців померлого ОСОБА_2 та не перевірив чи впливатиме на їх права та обов`язки рішення суду про встановлення факту проживання спадкодавця та заявника однією сім`єю без реєстрації шлюбу, оскільки такий факт виключає можливість спадкування частини спадкового мана, яке набуте за період перебування у подружніх відносинах.

Суд, зазначивши про наявність спору про право, що має розглядатися у порядку позовного провадження, не встановив та не зазначив між ким існує спір, оскільки існування спору про право має бути реальним, а не гіпотетичним.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 7 листопада 2018 року у справі № 336/709/18-ц (провадження № 61-39374св18), від 14 квітня 2021 року у справі № 205/2102/19 (провадження № 61-872св21), від 28 квітня 2021 року у справі № 520/19532/19 (провадження № 61-13709св20).

Крім того, в уточненій редакції заяви ОСОБА_1 зазначала, що спадкова справа № 65146305 після смерті ОСОБА_2 відкрита 29 листопада 2019 року приватним нотаріусом Клименко С.Ю.

Утім, суд першої інстанції вказаного не врахував та не звернув увагу на визначений порядок розгляду справ окремого провадження, відповідно до якого під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи. З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази. Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом (стаття 294 ЦПК України).

За наведених обставин колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність спору про право, який має розглядатися у порядку позовного провадження, є передчасним та ґрунтуються на припущеннях.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа без достатніх та розумних причин не може бути позбавлена права на суд щодо своїх прав, інтересів, свобод та/або обов`язків, оскільки це становитиме порушення права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно із вимогами статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а висновок суду щодо залишення заяви без розгляду у цій справі є необґрунтованим та не відповідає нормам діючого законодавства, тому відповідно до статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Оскільки справа передається для продовження розгляду до суду першої інстанції, то відсутні підстави для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції відповідно до положень статей 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 379, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2021 року скасувати, справу № 757/6512/20-ц направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

С.І. Савченко