Номер провадження: 22-ц/813/2826/22
Головуючий у першій інстанції Шликов С.П.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02.06.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка І.А.,
при секретарі: Дерезюк В.В.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Беренштейн Ірини Олександрівни в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 17 червня 2015 року за поданням старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції в Одеській області Булахевіч С.В. про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в:

16 червня 2015 року старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області звернувся до суду з поданням про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , мотивуючи свої вимоги тим, що на примусовому виконанні у Відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області перебуває виконавче провадження по виконанню виконавчого листа №520/3622/14-ц, виданого 02.02.2015 року Київським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми заборгованості у розмірі 9 512 364,87 гривень.
13 березня 2015 року старшим державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, копія якої була направлена боржнику рекомендованим листом з повідомленням.
До теперішнього часу ОСОБА_1 заборгованість за виконавчим листом не погасила, інформації щодо виконання рішення суду у добровільному порядку на адресу відділу з примусового виконання рішень не надходило.
З метою запобігання залишення боржником ОСОБА_1 території України та недопущення ускладнення виконання рішення суду про стягнення суми боргу на користь ОСОБА_2 у розмірі 9 512 364,87 грн., просив суд вирішити питання щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 до виконання зобов`язань за рішенням суду з вилученням паспортного документу, виконання ухвали про тимчасове обмеження у праві виїзду боржника доручити адміністрації державної прикордонної служби України.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17 червня 2015 року подання відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 задоволено. Суд тимчасово обмежив ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , у праві виїзду за межі України з вилученням паспортного документу до виконання нею своїх зобов`язань за виконавчим листом №520/3622/14-ц, який виданий Київським районним судом м. Одеси 02.02.2015 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми заборгованості у розмірі 9 512 364 (дев`ять мільйонів п`ятсот дванадцять тисяч триста шістдесят чотири) гривні 87 копійок.
В апеляційній скарзі адвокат Беренштейн Ірина Олександрівна в інтересах божника ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволення подання старшого державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України відмовити, мотивуючи тим, що судом порушені норми процесуального права.
На підставі ст. 29 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», на виконання рішень зборів суддів Одеського апеляційного суду від 02.03.2022р. та 16.03.2022р., у зв`язку із введенням на території України воєнного стану відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022р., керуючись статтею 26 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану», враховуючи рішення Ради суддів України №9 від 24.02.2022р. та рекомендації Ради суддів України від 02.03.2022р. щодо роботи судів в умовах воєнного стану, з метою вжиття невідкладних заходів для забезпечення безперебійного функціонування Одеського апеляційного суду, головою суду видано Розпорядження №1 від 02 березня 2022 року, до якого внесені зміни розпорядженням №2 від 16 березня 2022 року, відповідно до п.п. 3-4 якого:
Зважаючи на те, що велика кількість учасників судових процесів не завжди мають змогу подати заяву про відкладення розгляду справи через задіяння до функціонування критичної інфраструктури, вступ до лав Збройних сил України, підрозділів територіальної оборони, добровольчих воєнних формувань та інших форм протидії збройної агресії проти України, або не можуть прибути в суд у зв`язку з небезпекою для життя, розгляд цивільних справ продовжити без участі учасників провадження в приміщенні Одеського апеляційного суду.
Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Сторони по справі сповіщені належним чином, при цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 30 травня 2022 року.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
У відповідності до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Статтею 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено, що, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.
На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.
Законодавством України зазначені правовідносини регулюються статтею 313 ЦК України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.
Відповідно до вимог статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року №3857-ХІІ, в редакції чинної на час розгляду подання, право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли: 1) він обізнаний з відомостями, які становлять державну таємницю, до закінчення терміну, встановленого статтею 12 цього Закону; 3) стосовно нього у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень; 4) він засуджений за вчинення кримінального правопорушення до відбуття покарання або звільнення від покарання; 5) він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів; 9) він перебуває під адміністративним наглядом Національної поліції до припинення нагляду.
Тимчасове обмеження права громадянина України на виїзд з України у випадках, передбачених частинами першою та шостою цієї статті, запроваджується в порядку, передбаченому законодавством. У разі запровадження такого обмеження орган, що його запровадив, в одноденний строк повідомляє про це громадянина України, стосовно якого запроваджено обмеження, та центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 04 листопада 2010 року №2677-VІ, що набрав законної сили 08 березня 2011 року, в редакції чинної на час проведення виконавчих дій, виконавче провадження це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом. Іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього закону та інших законів, а також рішенням, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно із частиною 1 статті 6 вказаного Закону, державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.
У частинах 1 та 2 статті 11 вказаного Закону зазначено, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.
Відповідно до пункту 18 частини 2 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи або керівника боржника юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням.
Згідно із положень статті 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника фізичної особи або керівника боржника юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходження органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби. Суд негайно розглядає питання, зазначене в частині першій ст. 377-1 ЦПК України, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.
Судом першої інстанції встановлено, що 13 березня 2015 року стягувач ОСОБА_2 звернулася до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області із заявою про примусове виконання рішення суду, відповідно до якої просила звернути до виконання виконавчий лист, виданий Київським районним судом м. Одеси та стягнути на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 9 512 364,87 грн. (а.с. 6, 7).
17 березня 2015 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області винесена постанова ВП №46885264 про відкриття виконавчого провадження про примусове виконання виконавчого листа №520/3622/14-ц, виданого 02.02.2015 року Київським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми заборгованості у розмірі 9 512 364,87 грн. та боржнику було запропоновано добровільно виконати вимоги виконавчого листа у семиденний строк з дня винесення постанови (а.с. 4).
Задовольняючи подання старшого державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, суд першої інстанції виходив з того, що, враховуючи той факт, що державним виконавцем було надано докази того, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 діють неврегульовані договірні зобов`язання за рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11.11.2014 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості в загальному розмірі 9 512 364,87 грн., вказана сума заборгованості є значною, з метою запобігання залишення боржником ОСОБА_1 території України та недопущення ухилення від примусового виконання вищевказаного рішення суду, необхідно задовольнити подання державного виконавця щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 з вилученням паспортного документу.
Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи за наступного.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.
Ураховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, ЄСПЛ у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 2425, п. 57)».
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).
Верховний Суд України в Аналізі судової практики щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України №118/0/54-12 від 19 грудня 2012 року зазначив, "ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)", вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-XII та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-XIV, позначає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України. Особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.
Отже, за змістом статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та п. 18 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України це певного виду санкція, яка може застосовуватися у зв`язку з навмисним чи іншим свідомим ухиленням особи від виконання судового рішення про стягнення заборгованості за кредитом.
Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу державний виконавець був зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилався як на підставу подання, а саме навмисне чи інше свідоме ухилення боржника ОСОБА_1 від виконання судового рішення, але в порушення вказаних принципів цивільного процесу не було надано суду будь-яких належних та допустимих доказів у підтвердження підстав тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України з вилученням паспортного документу в суді першої інстанції.
В апеляційній скарзі адвокат Бренштейн І.О. в інтересах боржника ОСОБА_1 стверджувала, що ОСОБА_1 , взагалі не була ознайомлена з рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2014 року по справі №520/3622/14 про стягнення з неї заборгованості у розмірі 9 512 364,87 грн. та відповідно виконавчим провадженням №46885264, відкритим 17 березня 2015 року, оскільки вона не проживає на території України з 2012 року, що підтверджується копією закордонного паспорта на її ім`я.
На адвокатський запит від 19 квітня 2021 року про надання інформації щодо стану виконавчого провадження №46885264, Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відповіді не надав.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 18 червня 2021 року по справі №520/3622/14, що набрала законної сили 18 червня 2021 року, задоволена заява ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким що не підлягає виконанню. Суд визнав виконавчий лист, який виданий 02 лютого 2015 року Київським районним судом м. Одеси по справі №520/3622/14 щодо боржника ОСОБА_1 про стягнення на користь ОСОБА_2 заборгованості в сумі 9 512 364,87 грн., таким, що не підлягає виконанню (а.с. 60-61).
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 23 липня 2021 року задоволено заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2014 року у справі №520/3622/14 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, задоволено. Суд скасував заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2014 року та призначив підготовче судове засідання (а.с. 65).
Отже, судове рішення, на підставі якого був виданий виконавчий лист, за яким встановлені заборони відносно ОСОБА_1 , скасовано.
Аналізуючи зазначені норми права та роз`яснення Верховного Суду України, застосовуючи положення Європейської конвенції з прав людини, практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи обставини справи, наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон виникає лише у разі ухилення боржника покладених на нього рішенням суду зобов`язань, тобто наявність лише самого зобов`язання не наділяє державного виконавця правом на звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон. У поданні відсутні документи, які б свідчили про здійснення відповідних виконавчих дій щодо сплати боржником суми заборгованості та не встановлено будь-яких свідомих дій боржника, спрямованих на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, оскільки в матеріалах подання відсутні достовірні відомості про вручення боржнику постанови про відкриття виконавчого провадження, виклик боржника та виходи державного виконавця до місця його проживання з метою встановлення об`єктивних обставин (тривале відрядження, хвороба, тощо), що можуть заважати виконанню рішення суду.
Отже, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що подання старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції в Одеській області Булахевіч С.В. про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості є незаконним та необґрунтованим та задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 379, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Беренштейн Ірини Олександрівни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 17 червня 2015 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні подання старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції в Одеській області Булахевіч С.В. про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості ОСОБА_3 задовольнити, ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 25 лютого 2021 року, відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 02 червня 2022 року.
Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік