ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 953/7613/21 Номер провадження 22-ц/814/1411/22Головуючий у 1-й інстанції Єфіменко Н.В. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Прядкіної О. В., Чумак О. В.

за участю секретаря: Ракович Д. Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2021 року у складі судді Єфіменко Н. В.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

У квітні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом до ОСОБА_1 , у якому просив суд розірвати шлюб, зареєстрований 21.11.1997 Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за актовим записом № 895 та здійснити поділ квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнавши за ним право власності на 1/2 частину квартири.

Позов мотивовано тим, що 21.11.1997 між ним та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстровано у Дзержинському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 895. Проте, на теперішній час шлюб існує формально, сторони проживають окремо, сімейне життя не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують. Примирення та збереження шлюбу між ними неможливе.

За час перебування у шлюбі на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єніною Л. В. 16.10.2000 № 3471, сторони набули спільне майно - квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , реєстрація права власності на яку відбулася за ОСОБА_1 .

Оскільки майно придбане у шлюбі, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, проте дійти згоди щодо поділу спільного майна, зокрема, вказаної квартири вони не можуть, просив про захист його права судом.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 21.11.1997 у Дзержинському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 895 розірвано.

Визнано за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішено питання розподілу судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 7 264 грн.

Повернуто ОСОБА_2 з державного бюджету 50% судового збору, тобто 454 грн, сплачені 21.04.2021 за квитанцією № ПН2242361.

Рішення суду мотивовано тим, що фактично сім`я сторін розпалася та не може бути відновлена, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам, а спірне нерухоме майно, придбане сторонами під час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між ними в рівних частках.

Не погодившись з вказаним рішенням в частині поділу майна, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції у вказаній частині та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 в частині визнання за ним права власності на 1/2 частку спірної квартири.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що квартира була придбана нею за її особисті кошти, отримані від продажу належної їй 1/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_3 , власниками інших часток якої були її баба ОСОБА_3 , спадщину після якої прийняла мати відповідача ОСОБА_4 , та її син ОСОБА_5 , після смерті якого вона прийняла у спадок його 1/3 частку даної квартири, тобто у її особистій власності знаходилася 2/3 частки квартири.

Наголошує, що інших коштів або спільних коштів для придбання спірної квартири у неї та позивача не було і джерелом для придбання спірної квартири були саме її особисті кошти від продажу власної квартири.

Крім того вказує, що суд у порушення норм процесуального права відмовив у задоволенні її клопотання про допит свідка - її матері ОСОБА_4 , пославшись на родинні стосунки зі свідком.

В іншій частині рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржується та у відповідності до вимог частини першої статті 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Розпорядженням Голови Верховного Суду від 25.03.2022 № 14/0/9-22 відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено територіальну підсудність судових справ Харківського апеляційного суду Полтавському апеляційному суду.

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

За правилами частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою, четвертою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374, статті 375 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

По справі встановлено, що 21.11.1997 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у Дзержинському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції зареєстрований шлюб, актовий запис № 895, про що повторно видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 5).

За час перебування сторін у шлюбі, 16.10.2000 ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єніною Л. В. за № 3471, на підставі якого ОСОБА_1 набула право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 38).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в оскаржуваній частині, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що спірна квартира, набута за час шлюбу сторін, що відповідно до статей 60, 61 СК України створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, яка не спростована відповідачем, тому квартира підлягає поділу між сторонами у рівних частках.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За статтею 60, частиною першою статті 61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Конструкція норми статті 60 СК України передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/1 5-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 22 лютого 2021 року у справі № 264/2232/19, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Так, згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Наведене дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуто подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте за особисті кошти, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тим з подружжя, який її спростовує.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами статей 76, 77, 78 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Разом з тим, вимог щодо визнання спірної квартири її особистою приватною власністю ОСОБА_1 не заявляла та належних, допустимих й достатніх доказів на спростування презумпції спільного майна подружжя суду не надала.

Посилання в апеляційній скарзі на договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_4 , що був укладений 22 вересня 2000 року, факту придбання спірної квартири за особисті кошти ОСОБА_1 не доводить, оскільки одержаної нею частки від продажу належної ОСОБА_1 2/3 частини та ОСОБА_4 1/3 частини квартири АДРЕСА_4 , що була продана за 12 919 грн, тобто 8 612,66 грн, було недостатньо для придбання спірної квартири за договором купівлі-продажу від 16 жовтня 2000 року за 10 376 грн.

Належних та допустимих доказів передачі їй коштів ОСОБА_4 матеріали справи не містять.

Крім того, відповідачем не доведено, що саме ці кошти були використані на придбання спірного майна, зважаючи на розрив у часі між вказаними правочинами.

Доказів щодо джерел доходів подружжя та їх розміру на час придбання спірної квартири відповідачем по справі не надано та відповідних обставин суду не доведено, тому доводи апеляційної скарги щодо відсутності у сторін інших коштів, ніж одержані нею від продажу власної квартири, є необґрунтованими.

Таким чином судом першої інстанції вірно встановлено, що спірна квартира набута позивачем за час шлюбу з відповідачкою є спільної сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між сторонами, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, у справі відсутні.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та зводяться до незгоди заявника з ухваленим у справі судовим рішенням й необхідності переоцінки доказів у справі, підстав для якої в апеляційній скарзі не наведено.

За вказаних обставин апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції, яке ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, - залишенню без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді О. В. Прядкіна

О. В. Чумак