Постанова

Іменем України

07 червня 2022 року

м. Київ

справа № 522/10648/15-ц

провадження № 61-12115св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Дундар І. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_6 , на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 12 грудня 2019 року у складі судді Абухіна Р. Д. та постанову Одеського апеляційного суду від 23 червня 2020 року у складі колегії суддів: Погорєлової С. О., Заїкіна А. П., Таварткіладзе О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Зміст вимог позовної заяви

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 про визнання недійсними довіреності, дубліката договору та договору купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 17 травня 2010 року між ним та його батьком ОСОБА_8 укладено договір дарування, відповідно до умов якого він отримав у дар квартиру АДРЕСА_1 . 17 червня 2010 року за ним зареєстровано право власності на квартиру.

У жовтні 2014 року йому стало відомо, що нібито він особисто 11 березня 2014 року отримав дублікат договору дарування, а в подальшому на підставі цього дубліката ним був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений 21 травня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко О. В. та зареєстрований в реєстрі за № 1176, за яким належна йому квартира відчужена ОСОБА_2 .

Також він дізнався про те, що 26 лютого 2014 року він нібито видав довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І. В., на ім`я ОСОБА_3 . Стверджував, що підпис у цій довіреності не його, жодних осіб на отримання дублікату договору дарування чи продаж квартири не уповноважував.

Зазначав, що договір від 21 травня 2014 року № 1176 укладав не він, а незнайома особа, яка, видаючи себе за нього, використала паспорт громадянина України, який має серію і номер паспорту, виданого йому ( ОСОБА_1 ) 28 квітня 2004 року Суворовським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області, із зазначенням усіх анкетних даних власника паспорту, які співпадають з анкетними даними в його паспорті.

Дізнавшись про те, що квартира без його відома та присутності була відчужена невідомою особою, 13 жовтня 2014 року він через свого представника звернувся до Приморського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області із відповідною заявою. 01 листопада 2014 року порушене кримінальне провадження № 0009723 за фактом шахрайських дій, пов`язаних із незаконним заволодінням належної йому квартири.

Оскільки він не мав наміру відчужувати свою квартиру, довіреності з цією метою нікому не надавав, дублікат договору дарування не отримував, будь-яких інших правочинів по відчуженню квартири не укладав, то квартира, яка є його власністю, вибула з його володіння незаконним шляхом та поза його, як власника квартири, волею.

Квартира неодноразово відчужувалася, останнім власником є ОСОБА_7 .

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив:

- визнати недійсною довіреність № 306, посвідчену 26 лютого 2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І. В.;

- визнати недійсним дублікат договору дарування № 5-1059 квартири за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений 17 травня 2010 року державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Сальніковою З. В., виданий 11 березня 2014 року державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Сальніковою З. В.;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ним ( ОСОБА_1 ) та ОСОБА_2 , посвідчений 21 травня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко О. В. та зареєстрований в реєстрі за № 1176;

- витребувати з незаконного володіння ОСОБА_7 та повернути йому квартиру житловою площею 46,2 кв. м, загальною площею 70,0 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення та постанови суду апеляційної інстанцій

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 12 грудня 2019 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 23 червня 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмова у задоволенні позову мотивована тим, що:

- підставою недійсності оскаржуваних правочинів позивач вважав недодержання в момент їх вчинення вимог, передбачених частиною третьою статті 203 ЦК України, а саме відсутність його реального волевиявлення на здійснення вказаних правочинів, оскільки він не мав наміру ані видавати вказану довіреність, ані отримувати дублікат договору дарування, ані відчужувати належну йому квартиру;

- позивач не надав доказів існування вироку (рішення) суду, що набрало законної сили, яким би встановлювався факт недійсності паспорта на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі якого нотаріусами було встановлено особу ОСОБА_1 та посвідчено оспорювані правочини. Паспорт, який вказаний у договорі купівлі-продажу 21 травня 2014 року, обліковується як дійсний. Суд першої інстанції вважав доведеним позивачем лише факт того, що спірні правочини були вчинені на підставі паспорту громадянина України на ім`я ОСОБА_1 , наявна в матеріалах нотаріальних справ копія якого містить фотокартку, яка є відмінною від тієї фотокартки, що міститься в паспорті громадянина України на ім`я ОСОБА_1 , який пред`явлено суду позивачем, що саме по собі не може бути підставою для задоволення позову;

- довіреність від 26 лютого 2014 року на ім`я ОСОБА_3 видана повіреному на три роки та була дійсна до 26 лютого 2017 року з правом передоручення повноважень іншим особам, однак ця довіреність не скасовувалась, при тому, що докази її існування були надані суду ще 22 грудня 2015 року, про що знав позивач. За клопотанням представника ОСОБА_1 ухвалою суду від 13 квітня 2017 року призначалась судово-почеркознавча експертиза для вирішення питання, чи виконаний підпис та рукописний текст від імені ОСОБА_1 у довіреності від його імені від 26 лютого 2014 року саме ОСОБА_1 чи іншою особою та чи виконано підпис та рукописний текст від імені ОСОБА_1 у договорі купівлі-продажу від 21 травня 2014 року ОСОБА_1 чи іншою особою. Непроведення експертизи спричинене саме діями ОСОБА_1 , який не надав, зокрема, вільних зразків свого почерку, чим позбавив суд можливості встановити, якою особою виконаний підпис на спірній довіреності і договорі від іменні ОСОБА_1 ;

- ОСОБА_1 не надав жодних доказів на підтвердження того, що він не отримав від ОСОБА_2 коштів за придбання нею спірної квартири. Відповідно до пункту 8 договору купівлі-продажу від 21 травня 2014 року грошові кошти за квартиру перераховані на р/р ОСОБА_1 № НОМЕР_1 в АТ «Єврогазбанк». Позивач не довів, що не отримував кошти з цього банківського рахунку;

- наявність у ОСОБА_1 оригіналу договору дарування від 17 травня 2010 року не свідчить про його небажання отримати дублікат цього договору. Позивач, маючи оригінал договору дарування, у позасудовому порядку не намагався засвідчити недійсність дубліката договору дарування, тобто наявність дублікату не спричиняла йому жодних перешкод;

- дублікат чи копії такого документу не можуть бути визнані недійсними, тому відсутні підстави для визнання дубліката договору дарування від 17 травня 2010 року недійсним;

- у зв`язку з недоведеністю факту вибуття квартири поза волею позивача відсутні підстави для витребування її відповідно до статті 388 ЦК України.

Аргументи учасників

Короткий зміст вимог та доводи касаційної скарги

У серпні 2020 року до Верховного Суду від представника ОСОБА_1 надійшла касаційна скарга, у якій він, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та постанову судів попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У касаційній скарзі та уточненнях до неї представник ОСОБА_1 зазначає, що:

- суди належним чином не оцінили усіх наявних у справі доказів. Дійшли необґрунтованого висновку про непроживання позивача у спірній квартирі лише у зв`язку з тим, що він у ній не був зареєстрований;

- суди не врахували, що договір купівлі-продажу укладений іншою особою, яка пред`явила паспорт із даними, ідентичними його даним його паспорта, однак фотографії у паспортах різні;

- стверджує, що він не видавав довіреності на ім`я ОСОБА_3 , не уповноважував на відчуження спірної квартири. Він не зміг надати експертам вільні зразки свого підпису, оскільки останні 10 років його рукописні тексти здійснюються івритом;

- наявність вироку на підтвердження факту укладення договору, який порушує публічний порядок, є не обов`язковою;

- дублікат договору купівлі-продажу підлягає визнанню недійсним, оскільки саме його було використано у якості правовстановлюючого документа під час укладення цього договору;

- при набутті у власність квартири ОСОБА_7 було відомо про наявність спору щодо неї, що свідчить про його недобросовісність. Вважає, що про це ОСОБА_7 повідомили сусіди - жителі будинку у АДРЕСА_3 .

Короткий зміст відзиву

У листопаді 2020 року до Верховного Суду від ОСОБА_7 надійшов відзив, у якому він просить касаційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення, оскільки суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування положень статті 388 ЦК України до спірних правовідносин. На момент придбання квартири не існувало жодних обтяжень на неї. Всі аргументи представника ОСОБА_1 ґрунтуються лише на припущеннях, на які суди попередніх інстанцій в оскаржених рішеннях надали вичерпну відповідь.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року вказано, що підставами касаційного оскарження заявник зазначає порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-619цс15, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-1528цс15, постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 2-691/11, від 01 квітня 2019 року у справі № 229/1724/18, що відсутні висновки Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах щодо оцінки доказів у справі, зокрема статті 110 ЦПК України. Доводи касаційної скарги містять підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що відповідно до договору дарування від 17 травня 2010 року № 5-1059, посвідченого державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Сальніковою З. В., ОСОБА_1 отримав у дар від ОСОБА_8 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

17 червня 2010 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру в КП «ОМБТІ та РОН» за № 875 в книзі 676пр-95.

ОСОБА_1 у подаровану йому квартиру не вселявся, не використовував її як своє житло протягом тривалого часу, не реєстрував своє місце за вказаною адресою, що підтверджується довідкою (випискою з домової книги про склад сім`ї та прописку) від 21 травня 2014 року № 214, виданою ОСОБА_1 , та не цікавився технічним станом вказаної квартири.

З 05 серпня 1987 року у спірній квартирі був зареєстрований батько ОСОБА_1 - ОСОБА_8 , 1951 року народження.

26 лютого 2014 року ОСОБА_1 своєю довіреністю уповноважив ОСОБА_3 на придбання, відчуження, управління та на виконання інших дій стосовно належного йому рухомого та нерухомого майна, на представництво своїх інтересів в усіх без винятку установах, підприємствах, організаціях, для чого представнику надано, поміж іншого, право на отримання дублікатів документів. Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І. В. реєстр. № 306, містить підпис ОСОБА_1 та видана строком на три роки до 26 лютого 2017 року з правом передоручення повноважень іншим особам.

У газеті «Чорноморські новини» випуск від 6-8 березня 2014 року № 18-19 розміщено оголошення такого змісту: «вважати недійсним втрачений договір дарування, укладений 17 травня 2010 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 про безоплатну передачу у власність квартири АДРЕСА_1 . Договір посвідчений державним нотаріусом Сальниковою З. В.

№ 5-1059».

11 березня 2014 року на підставі вказаної довіреності ОСОБА_3 звернулася до Третьої Одеської державної нотаріальної контори з заявою про видачу її довірителю ОСОБА_1 дубліката договору дарування від 17 травня 2010 року № 5-1059 замість втраченого та отримала за реєстр. № 5-495 дублікат договору дарування від 17 травня 2010 року реєстр. № 5-1059.

21 травня 2014 року за договором купівлі-продажу квартири реєстр. № 1176, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойком О. В., ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_1 . В договорі зазначено, що квартира належить ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 17 травня 2010 року № 5-1059, дублікат якого, що має силу оригіналу, видано 11 березня 2014 року за реєстр. № 5-495, державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Сальніковою З. В. Договір купівлі-продажу квартири містить підпис ОСОБА_1 .

У подальшому за договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 11 жовтня 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г. О., реєстр. № 1050, іпотекодавець ОСОБА_2 передала у власність іпотекодержателя ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 .

За договором купівлі-продажу від 17 травня 2018 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Комісаровою С. О., реєстр № 795, ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_7 купив квартиру АДРЕСА_1 . Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 41147907 від 17 травня 2018 року.

ОСОБА_7 використовує вказану квартиру як своє житло та реконструював її.

Відповідно до заяви про видачу паспорта (Ф-1) на громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засвідчена копія якої надана суду Суворовським РВ у місті Одесі ГУ ДМС України в Одеській області (супр. Лист № 5116/512 від 14 березня 2017 року), власником паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого 28 квітня 2004 року Суворовським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області, є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Оглянувши заяву про видачу паспорту, суди встановили, що матеріали нотаріальних справ містять копію паспорту громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого 28 квітня 2004 року Суворовським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі якого було встановлено особу ОСОБА_1 та посвідчено спірні правочини:

по видачі довіреності від 26 лютого 2014 року від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_3 ;

договір купівлі-продажу від 21 травня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,

яка містить фотокартку власника паспорту, що не відповідає фотокартці, яка міститься в заяві про видачу паспорта (Ф-1) на громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що надана суду Суворовським районним відділом у місті Одесі ГУ ДМС України в Одеській області (супр. Лист № 5116/512 від 14 березня 2017 року).

За клопотанням представника ОСОБА_1 судом першої інстанції 13 квітня 2017 року призначалась судово-почеркознавча експертиза для вирішення питання, чи виконаний підпис та рукописний текст від імені ОСОБА_1 у довіреності від його імені від 26 лютого 2014 року саме позивачем ОСОБА_1 чи іншою особою та чи виконано підпис і рукописний текст від імені ОСОБА_1 у договорі купівлі-продажу від 21 травня 2014 року саме ОСОБА_1 чи іншою особою.

Непроведення судово-почеркознавчої експертизи спричинене саме діями позивача ОСОБА_1 , який не надав, зокрема, вільних зразків свого почерку, чим позбавив суд можливості встановити, якою особою виконаний підпис на спірній довіреності і договорі від імені ОСОБА_1 .

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (частина перша статті 387 ЦК України).

Згідно з частинами першою-третьою статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2022 року у справі № 569/10287/17 (провадження № 61-15473св21) зазначено, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 листопада 2020 року у справі № 523/1057/17 (провадження № 61-21800св19) вказано, що «за змістом частин другої, третьої статті 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Нормами цивільного законодавства передбачений спосіб захисту цивільних прав та інтересів, зокрема й шляхом визнання правочину недійсним, правові засади для застосування якого врегульовані приписами статей 215-236 ЦК України. Правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. За положеннями частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Системний аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що недійсним можна визнати лише договір як правочин, і така вимога може бути заявлена як однією зі сторін, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Договір як документ, а також дублікат чи копії такого документу не можуть бути визнані недійсними. Згідно зі статтею 53 Закону України «Про нотаріат» у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування, за письмовою заявою осіб, перелічених у першому реченні частини п`ятої статті 8 цього Закону, видається дублікат втраченого документа. Видача дубліката втраченого або зіпсованого документа здійснюється державним нотаріальним архівом. До передачі в архів примірників документів, посвідчених або зданих нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування, дублікат втраченого або зіпсованого документа видається відповідно нотаріусом чи посадовою особою виконавчого комітету за місцем його зберігання. Аналогічні положення містяться і в Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (пункт 1.1. глави 22), затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, чинному на момент виникнення спірних правовідносин. Отже, дублікатом є другий примірник документа, що повинен містити ті ж відомості, що й оригінал документа, а його видача полягає у відтворенні тексту документа, дублікат якого видається, що спрямоване на відновлення такого документа у випадку неможливості використання останнього з певних причин. Таким чином, спірний дублікат договору, який повністю відповідає оригіналу, не має самостійного значення і сили правочину, оскільки його видання не встановлює, не змінює і не припиняє цивільних прав та обов`язків, а є документом, який лише дублює, відтворює зміст договору, та не може порушувати права позивача. Тому можливості визнання його судом недійсним у зв`язку з недотриманням приватним нотаріусом встановленої процедури його видачі визначеної статтею 53 Закону України «Про нотаріат» та Порядком жодним законом не передбачено. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 161/3245/15-ц (провадження № 14-321цс18), у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 643/13545/16-ц (провадження № 61-35951св18), від 23 вересня 2020 року у справі № 454/587/17 (провадження № 61-21309св19). З огляду на вказане, правильним є висновок суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог у частині визнання недійсним дубліката договору купівлі-продажу, оскільки, як зазначено вище, дублікат договору, який відповідає оригіналу, не встановлює, не змінює і не припиняє цивільних прав та обов`язків його сторін, а є документом, який відтворює (дублює) зміст договору, а отже, не порушує права позивача».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2022 року у справі № 450/2351/18 (провадження № 61-4975св21) зазначено, що «предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду».

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

У разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні (частина перша статті 109 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Проаналізувавши аргументи касаційної скарги, підстави відкриття касаційного провадження, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що:

- при зверненні із позовом позивач ставив під сумнів законність вчинення правочинів щодо видачі довіреності, отримання дубліката договору дарування та договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і, як наслідок, вважав наявними підстави для витребування квартири у фактичного власника ОСОБА_7 . Позивач посилався на те, що вказана квартира вибула з його володіння, як власника, не з його волі незаконним шляхом, оскільки довіреність від 26 лютого 2014 року і договір купівлі продажу квартири від 21 травня 2014 року, вчинені не ним особисто, а особою, яка видавала себе за нього (ОСОБА_1 ), надавши фальшивий паспорт громадянина України НОМЕР_2 , виданий Суворовським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 28 квітня 2004 року на ім`я ОСОБА_1 , фотокартка в якому свідчить про те, що цей ОСОБА_1 є іншою особою, яка не має нічого спільного з позивачем, який є дійсним ОСОБА_1 ;

- за клопотанням представника ОСОБА_1 13 квітня 2017 року суд першої інстанції призначив судово-почеркознавчу експертизу для вирішення питання, чи виконаний підпис та рукописний текст від імені ОСОБА_1 у довіреності від його імені від 26 лютого 2014 року саме ОСОБА_1 чи іншою особою та чи виконано підпис та рукописний текст від імені ОСОБА_1 в договорі купівлі-продажу від 21 травня 2014 року саме позивачем ОСОБА_1 чи іншою особою. Непроведення судово-почеркознавчої експертизи зумовлене саме діями ОСОБА_1 , який не надав, зокрема, вільних зразків свого почерку, чим позбавив суд можливості встановити, якою особою виконаний підпис на спірній довіреності і договорі від іменні ОСОБА_1 ;

- оскільки від проведення експертизи ухилився саме ОСОБА_1 і, враховуючи обставини справи, результат експертизи має значення саме для нього, бо є доказом відсутності його волевиявлення під час укладення оспорюваних правочинів, на підставі частини першої статті 109 ЦПК України суди правильно відмовили у визнанні факту підписання довіреності та договору купівлі-продажу іншою особою;

- суди врахували, що дублікат договору, який повністю відповідає оригіналу, не має самостійного значення і сили правочину, оскільки його видання не встановлює, не змінює і не припиняє цивільних прав та обов`язків, а є документом, який лише дублює, відтворює зміст договору та не може порушувати права позивача, а тому не може визнаватись недійсним;

- суди вказали, що позивач не довів відсутність волі власника на передачу майна іншій особі, а тому вважали встановленою наявність такої волі. У зв`язку з цим необґрунтованими є вимоги ОСОБА_1 про витребування спірної квартири у ОСОБА_7 .

За таких обставин суди зробили правильний висновок про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 не видавав довіреності на ім`я ОСОБА_3 , не уповноважував її на відчуження спірної квартири і він не зміг надати експертам вільні зразки свого підпису з поважних причин, оскільки останні 10 років його рукописні тексти здійснюються івритом.

Як установлено апеляційним судом, матеріали справи містять докази того, що ОСОБА_1 вільно володіє українською мовою. Зокрема, про це свідчить копія довіреності від 27 червня 2019 року, надана ОСОБА_1 на представництво його інтересів, яка містить підпис, прізвище, ім`я та по батькові, написані власноруч ОСОБА_1 (т. 4, а. с. 80), та розписка про сповіщення про дату наступного судового засідання, у якій також ОСОБА_1 власноруч розписався та зазначив своє прізвище та ініціали (т. 4, а. с. 90).

Висновки у постановахВерховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-619цс15, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-1528цс15, не можуть бути враховані судом касаційної інстанції у справі, що переглядається, через відмінність у встановлених фактичних обставинах. Зокрема, у справі № 6-619цс15 встановлено, що оспорюваний договір купівлі-продажу вчинений на підставі довіреності представником від імені позивача, яку останній не видавав. У справі № 6-1528цс15 встановлено, що вироком суду доведено факт заволодіння спірною квартирою позивача іншими особами шахрайським способом. Висновки, сформульовані постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року (в дійсності від 23 січня 2020 року) у справі № 2-691/11, від 01 квітня 2019 року (в дійсності 01 квітня 2020 року) у справі № 229/1724/18, є незастосовними у справі, що переглядається, оскільки у цих справах предмет і підстави позову є різними. Так, у першій справі розглядався позов прокурора про витребування в останніх набувачів спірного нерухомого майна, яке є державною власністю, з тих підстав, що видане продавцю (відчужувачу) цього майна свідоцтво про право власності на нього було в подальшому скасоване, а у другій справі оспорювався договір емфітевзису через відсутність у повіреного повноважень на його укладення.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина перша статті 410 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

З урахуванням необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2022 року у справі № 569/10287/17 (провадження № 61-15473св21), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 листопада 2020 року у справі № 523/1057/17 (провадження № 61-21800св19), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2022 року у справі № 450/2351/18 (провадження № 61-4975св21), колегія суддів вважає, що: касаційну скаргу належить залишити без задоволення, а оскаржені рішення - без змін.

Оскільки оскаржені судові рішення залишені без змін, а скарга - без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_6 , залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 12 грудня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 23 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді М. М. Русинчук

Н. О. Антоненко

І. О. Дундар