Справа № 463/2001/19 Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/811/2831/22 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання Юзефович Ю.І.,

з участю апелянта ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача адвоката Сьоми І.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 15 червня 2021 року (повний текст рішення складено 25 червня 2021 року), у справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради при визначення часток у майні, припинення права власності,

В С Т А Н О В И В:

у жовтні 2018 року ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , звернулась в суд із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, про визначення часток у майні, припинення права власності.

Позов мотивувала тим, що з 12 грудня 2006 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 13 вересня 2018 року. Від шлюбу мають двох синів: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За період шлюбу, а саме 25 вересня 2009 року, на відповідача та їхній дітей була приватизована квартира, яка знаходиться у АДРЕСА_1 , в якій вони всі зареєстровані та проживали відразу після переїзду до м. Львова. Діючи в інтересах дітей просить про визначення за кожним із співвласників по 1/3 частки квартира. Квартира є однокімнатною та має маленький розмір, частка відповідача становить менше 7 кв.м., тобто є незначна, сама квартира є неподільною, і частка відповідача не може бути виділена в натурі, спільне володіння і користування квартирою є неможливим, оскільки відповідач постійно вчиняє сварки. Посилаючись на ці обставини та приписи статті 365 ЦК України просила визначити частки в квартирі АДРЕСА_2 загальною площею 21,1 кв.м., по 1/3 за кожним із співвласників ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та припинити право власності на 1/3 частку відповідача ОСОБА_2 у цій квартирі. При цьому вважає, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, оскільки він забезпечений іншим житлом.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 15 червня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради при визначення часток у майні, припинення права власності, відмовлено.

Рішення суду мотивовано відсутністю підстав для припинення права власності відповідача на спірне майно та відсутністю порушеного права малолітніх. Крім того, суд вказав, що вимога про визначення часток заявлена не стільки для захисту права на рівність часток, скільки для доповнення вимоги про припинення права власності, адже саме факт неможливості спільного користування квартирою позивач вважала порушенням прав дітей.

Постановою Львівського апеляційного суду від 15 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Личаківського районного суду м. Львова від 15 червня 2021 року - без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Постановою Верхового Суду від 19 жовтня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Львівського апеляційного суду від 15 листопада 2021 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відтак, судом апеляційної інстанції здійснюється розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 15 червня 2021 року.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції зроблено невірні висновки щодо відсутності спору та відсутності порушення прав дітей в частині заявлення позовних вимог про визначення частки в майні, оскільки вирішення питання визначення часток в майні неможливо в добровільному порядку. З огляду на фактичне визнання відповідачем рівності часток співвласників, однак заперечення проти ухвалення рішення суду, суд безпідставно відмовив у задоволенні цих вимог. Позивачкою надано суду достатньо доказів того, що частка відповідача є незначна, сама квартира є неподільною, і частка відповідача не може бути виділена в натурі, спільне володіння і користування квартирою є неможливим через застосування відповідачем насильства відносно дітей, що свідчить про неможливість спільного проживання. Це є достатніми підставами для припинення права відповідача на частку в квартирі. Однак, такі докази не проаналізовано та не спростовано місцевим судом. При цьому позбавлення права власності відповідача на частку в квартирі не завдасть йому суттєвої шкоди, адже такий забезпечений іншим житлом. Також, на думку апелянта, суд дійшов невірного висновку щодо непорушення прав дітей сторін, адже незавершений будівництвом будинок, де спільно проживають сторони разом з дітьми, перебуває у спорі про поділ майна подружжя. А згідно висновку Личаківської райдержадміністрації визначено місце проживання дітей з матір`ю, яка разом із дітьми зареєстрована у спірній квартирі, що залишилось поза увагою суду. Стверджує, що проживати окремо може лише відповідач, оскільки саме він має частку в спірній квартирі, а також окремий будинок площею 192,6 кв. м., а також право на 1/2 частку незавершеного будівництвом житлового будинку, площею 168,6 кв. м. При цьому суд повністю проігнорував позицію служби у справах дітей, яка підтримала позов в повному обсязі. Невірними є висновки місцевого суду і щодо втрати актуальності висновком експертного інженерно-технічного дослідження в частині визначення вартості 1/3 частки квартири, адже така вартість визначається на час розгляду справи, а не на час набуття права власності на частку, право на яку припинено судовим рішенням. Оскільки поведінка позивачки, з огляду на те, що не вона є позивачкою, а діти в інтересах яких нею заявлено позов, не входить до предмета доказування у даній справі, місцевий суд помилково обґрунтував оскаржуване рішення такими фактами.

Просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 15 червня 2021 року скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову в повному об`ємі.

Відповідач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, який підписаний адвокатом Сьомою Ігорем Богдановичем, в якому просить апеляційну скарг залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Відзив на апеляційну скаргу мотивований законністю та обґрунтованістю рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити. До такого висновку колегія суддів дійшла виходячи з такого.

Згідно частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам не відповідає.

Судом встановлено, що 12 грудня 2006 року між сторонами зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 13 вересня 2018 року.

За час перебування у шлюбі у сторін народилось двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідачу, а також двом його неповнолітнім дітям на праві спільної сумісної власності належить однокімнатна квартира АДРЕСА_2 . Загальна площа квартири становить 21,1 кв. м.

Позивач, відповідач та їхні неповнолітні діти зареєстровані в цій квартирі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на відсутність підстав для припинення права власності відповідача на спірне майно та відсутністю порушеного права малолітніх. Крім того, суд вказав, що вимога про визначення часток заявлена не стільки для захисту права на рівність часток, скільки для доповнення вимоги про при чинення права власності відповідача на частку в майні, і сам факт неможливості спільного користування квартирою позивач вважала порушенням прав дітей.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення, невизнання або оспорювання.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, зміна правовідношення, припинення правовідношення (пункти 1, 6, 7 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 13, частини першої статті 55, пункту 9 частини другої статті 129, частини першої статті 129-1 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання; усі суб`єкти права власності рівні перед законом; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства; суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу статті 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Позивач, діючи в інтересах неповнолітніх дітей, звернулась в суд з позовом до відповідача про визначення часток дітей у цій квартирі та припинення права власності відповідача на відповідну частку.

Згідно із статтею 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

За приписами статті 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Згідно із зазначеною правовою нормою виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Частиною другою статті 364 ЦК України визначено, що якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної власності припиняється, то при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, частка якого виділяється, та власнику (власникам), частки яких залишаються, мають бути виділені окремі приміщення, які повинні бути ізольованими від приміщень іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, підведену систему водопостачання, водовідведення, опалення тощо, тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них».

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток жилих будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55.

У постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року в справі № 6-12цс13 зроблено висновок, що «у разі виділу співвласник отримує свою частку у майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається. На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється зі спільної власності, у разі поділу спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників (стаття 367 ЦК України). Виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин, поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).

За змістом статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Установивши, що позивачка в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , фактично просить здійснити підтвердження розміру їх часток у майні, яке належить їм та відповідачу на праві спільної сумісної власності - у квартирі АДРЕСА_2 , а саме, по 1/3 за кожним із співвласників, а відповідач,хоч і визнає рівність часток співвласників, однак доказів про вирішення спору у цій частині в позасудовому порядку не надав, квартиру ж, яка належить відповідачу та його неповнолітнім дітям на праві спільної сумісної власності, з огляду на те, що така є однокімнатна, з технічної точки зору поділити неможливо, як і неможливо виділити сторонам в натурі належні їм частки, про отримання компенсації частки дітей позивачка в їх інтересах не заявляла, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволення позовної вимоги про визначення часток у майні.

Перевіривши матеріали справи та надавши оцінку наданим позивачем доказам на підтвердження заявленої позовної вимоги про визначення часток у майні, колегія суддів вважає, що за обставин цієї цивільної справи та з огляду на положення статті 16 ЦК України належним та ефективним способом захисту оспорюваного права неповнолітніх дітей є визначення розміру їх частки у майні, що є спільною сумісною власністю. А відтак, колегія суддів доходить висновку про можливість задоволення цієї позовної вимоги та визначення частки у квартирі АДРЕСА_3 за кожним із співвласників ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . При цьому, колегія суддів виходить з того, що частки сторін у спірній квартирі є рівними, адже жодних вимог сторонами про зміну розміру їх часток, не заявлено.

Щодо позовної вимоги про припинення права власності ОСОБА_2 на 1/3 частку в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , колегія суддів враховує таке.

Спірні правовідносини у цій справі виникли щодо припинення права власності відповідача на 1/3 частку, що регулюється статтею 365 ЦК України.

Частиною першою статті 365 ЦК України визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга цієї статті).

Із наведених норм права вбачається, що законодавцем передбачено обставини, з огляду на існування яких суд може припинити право особи на частку у спільному майні на підставі позову інших співвласників.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Великою Палатою Верховного Суду по справі № 908/1754/17 від 18 грудня 2018 року зроблено такий висновок щодо застосування норм права: «За змістом статті 7 Господарського кодексу України та статей 1, 9 Цивільного кодексу України до господарських правовідносин щодо припинення права на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників підлягають застосуванню положення статті 365 Цивільного кодексу України. Для припинення права суб`єкта господарювання (юридичної особи) на частку у спільному майні на підставі позову іншого співвласника необхідно встановити наявність хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 Цивільного кодексу України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду».

Приписи статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із співвласників у спільному сумісному майні) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із співвласників у спільному сумісному майні) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.

Подібні висновки зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21).

За обставинами цієї справи суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що частки позивачів та відповідача у спірному майні є рівними, а відтак частку відповідача не може вважатись незначною та про недоведеність позовних вимог в частині неможливості спільного володіння і користування майном та про те, що частка відповідача у спірному майні є неподільною. Також суд встановив, що у власності відповідача є будинок площею 192,6 кв. м., а відносно іншого будинку площею 168,6 кв. м. між сторонами триває спір про поділ майна подружжя (на час розгляду справи апеляційним судом такий визнано спільним сумісним майном подружжя та визнано за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 право власності на такий за кожним на Ѕ частину), і спірна квартира є третім об`єктом житлової нерухомості. Позивачка, діючи в інтересах дітей, внесла на депозитний рахунок суду вартість належної відповідачу частки в квартирі.

При цьому, суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про припинення права відповідача на частку в майні з виплатою вартості такої з тих підстав, що позивачем не доведено порушення прав дітей, в межах даної справи ніщо не свідчить про те, що діти та відповідач мають проживати виключно у спірній квартирі. Навпаки, з огляду на встановлені судом обставини і наявність трьох об`єктів житлової нерухомості всі вони можуть і проживають окремо, а для ухвалення рішення про позбавлення права власності необхідно не лише формально встановити одну з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, але й має бути доведено, що такий захід є необхідним в демократичному суспільстві, а в контексті даної справи що він є необхідним для захисту інтересів дітей. Оскільки необхідність позбавлення відповідача права власності не підтвердилась, на думку суду, ухвалення такого рішення беззаперечно завдасть йому істотної шкоди, оскільки таке позбавлення можна буде прирівняти як безпідставне. Окрім того, суд першої інстанції зазначає, що висновок експертного інженерно-технічного дослідження від 03 квітня 2019 року, визначив, що грошова компенсація частки відповідача становить 93 922,00 грн, загальна ринкова вартість квартири згідно цього висновку становить 284 614,00 грн. Однак суд не в повній мірі погоджується з розміром цієї компенсації, оскільки після цього висновку минуло більше двох років і очевидно, що він втратив свою актуальність.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Частинами першою, другою і четвертою статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої, шостої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Оскільки приписами статті 365 ЦК України співвласник наділений абсолютним правом на припинення частки іншого співвласника, за наявності для цього передбачених цією нормою підстав, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції б6ез достатніх на те підстав вдався до аналізу недоведеності позивачем факту порушення прав неповнолітніх дітей, оскільки такий не входить до предмета доказування у даній справі. При цьому слід врахувати, що відповідач позов не визнав, і таке свідчить про наявність між сторонами дійсного спору, який підлягає вирішенню судом.

Колегія суддів також враховує, що органом опіки та піклування визначено місце проживання дітей з матір`ю, спір з цього приводу в судовому порядку відсутній, в спірній квартирі ніхто не проживає, однак мати і діти є зареєстрованими у цій квартирі, що слід вважати їх постійним місце проживання.

Статтею 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» визначено, що судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України

Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру (частина третя статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

В Реєстрі оприлюднено судове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 01 червня 2021 року у справі № 463/5746/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, яким визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок з добудовою та надбудовою мансардного поверху і гаражем у АДРЕСА_4 загальною площею 168,6 кв.м. та здійснено поділ майна, а саме: визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку об`єкту незавершеного будівництва житлового будинку з добудовою та надбудовою мансардного поверху і гаражем у АДРЕСА_4 загальною площею 168,6 кв.м.; визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку об`єкту незавершеного будівництва житлового будинку з добудовою та надбудовою мансардного поверху і гаражем у АДРЕСА_4 загальною площею 168,6 кв.м.; визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частини земельних ділянок кадастровий номер :02:004:0149 площею 0,0294 га і кадастровий номер :026004:0148 площею 0,0388 га; визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частини земельних ділянок кадастровий номер :02:004:0149 площею 0,0294 га і кадастровий номер :026004:0148 площею 0,0388 га.

Судове рішення набрало законної сили.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції сторони підтвердили обставини, які встановленні вищезазначеним судовим рішенням. Зокрема, відповідач пояснив, що фактично проживав з сім`єю в незавершеному будівництвом будинку, за адресою: АДРЕСА_4 , ще до постановлення судового рішення 01 червня 2021 року. Також сторони визнали, що відповідачу на праві власності належить в цілому ще й інший індивідуальний житловий будинок, який, зі слів відповідача, є аварійним, однак доказів на підтвердження цього суду відповідачем не надано. Отже, за таких обставин справи, висновок суду про те, що припинення права на частку в квартирі завдасть відповідачу істотної шкоди, не відповідає наявним у матеріалах справи доказам та є необґрунтованим.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Частинами першою, другою, третьою статті 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (стаття 89 ЦПК України).

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. У разі недостатності доказів, наявності сумнівів щодо їх достовірності суд вправі запропонувати представити докази тій стороні, яка несе обов`язок по доказуванню.

У необхідних випадках для з`ясування питань, що виникають при розгляді таких справ і потребують спеціальних знань, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може призначити відповідну експертизу.

Відсутність відповідної експертизи у разі необхідності її проведення може бути підставою для відмови в позові.

Враховуючи характер спірних правовідносин, у справі, що є предметом апеляційного перегляду, колегія суддів виходить з того, що основним засобом доказування, в тому числі, може бути і висновок експерта.

Позивачем долучено до матеріалів справи висновком № 6-19Д експертного інженерно - технічного дослідження, проведеного за договором з гр. ОСОБА_1 від 03 квітня 2019 року. Доказів на спростування такого відповідачем, на час ухвалення рішень судами всіх інстанції, не надано. А відтак, висновок суду першої інстанції про втрату актуальності цим доказом є необґрунтованим та суперечить принципам диспозитивності та змагальності.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що встановлені під час розгляду справи обставини, зокрема про те, що спірне майно - квартира є неподільною, відповідач забезпечений житлом, і позивач внесла на депозитний рахунок суду вартість частки майна, право власності на яку припиняється, у своїй сукупності є самостійною та достатньою підставою для задоволення позовних вимог про припинення права власності ОСОБА_2 на 1/3 частку в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , з компенсацією йому вартості такої.

Відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, або змінює рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За приписами частини 2 статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що оскільки висновки, викладені в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, то таке слід скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. У зв`язку із цим, апеляційну скаргу слід задовольнити.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За таких обставин, з ОСОБА_2 слід стягнути на користь ОСОБА_1 2 280 грн 20 коп. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції, 2 466 грн 00 коп. судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції та 3 288 грн 00 коп. судового збору за розгляд справи судом касаційної інстанції.

Керуючись статтями 256, 259, 268, 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 15 червня 2021 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визначення часток у майні, припинення права власності задовольнити.

Визначити частки в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 21,1 кв.м. по 1/3 за кожним із співвласників ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Припинити право власності ОСОБА_2 на 1/3 частку в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 21,1 кв.м., компенсувавши йому вартість такої у сумі 96 000 (дев`яносто шість тисяч) грн. 00 коп., які внесені ОСОБА_1 на депозитний рахунку ТУ ДСА України у Львівській області згідно квитанції № 18 від 03 червня 2021 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 280 (дві тисячі двісті вісімдесят) грн. 20 коп. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції, 2 466 (дві тисячі чотириста шістдесят шість) грн 00 коп. судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції та 3 288 (три тисячі двісті вісімдесят вісім) грн 00 коп. судового збору за розгляд справи судом касаційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст судового рішення складено 15 грудня 2022 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич