Справа № 462/3067/17 Головуючий у 1 інстанції: Гедз Б.М.
Провадження № 22-ц/811/1649/22 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретаря: Салати Я.І.

з участю ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Сьомої Львівської державної нотаріальної контори, третя особа: Друга Львівська державна нотаріальна контора про визнання недійсним заповіту,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 , Сьомої Львівської державної нотаріальної контори, третя особа: Друга Львівська державна нотаріальна контора про визнання недійсним заповіту ОСОБА_3 щодо всього належного йому майна, складеного на користь ОСОБА_1 , посвідченого державним нотаріусом Сьомої Львівської державної нотаріальної контори Павлишин О.П. 27 грудня 2012 р., зареєстрованого в реєстрі за № 1-719.

В обґрунтування позовних вимог покликалась на те, що вона зареєстрована і проживає в будинку АДРЕСА_1 , який на праві приватної власності, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 січня 1997 р., виданого державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори належав її батькові ОСОБА_3 .

Вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, внаслідок чого відкрилася спадщина і вона, як спадкоємець першої черги за законом, 10 березня 2017 р. звернулася до Другої Львівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

За наслідками її звернення було заведено спадкову справу, при цьому нотаріус повідомила її про наявність нотаріально посвідченого заповіту її батька ОСОБА_3 від 27 грудня 2012 р. щодо всього належного йому майна на користь її рідної сестри ОСОБА_1 .

Зазначала, що отримавши та оглянувши копію заповіту, вона дійшла висновку, що такий оформлений з порушенням вимог чинного законодавства, а саме - рукописний текст, виконаний у заповіті від імені ОСОБА_3 та його власноручний підпис не належать ОСОБА_3 , а виконані іншою особою. Підпис у заповіті не відповідає підпису ОСОБА_3 , виконаному ним у його паспорті громадянина України. Вона протягом багатьох років проживала в одному будинку разом із своїм батьком, постійно спілкувалася з ним, тому їй добре знайомі його почерк і підпис.

На думку позивачки, у відповідності до ч. 1-3, 5, 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ст. 1257 ЦК України, волевиявлення заповідача під час складання заповіту не відповідало його волі, а тому остання просила визнати недійсним заповіт, укладений ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 .

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 07 червня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Сьомої Львівської державної нотаріальної контори, третя особа: Друга Львівська державна нотаріальна контора про визнання недійсним заповіту ОСОБА_3 щодо всього належного йому майна, складеного на користь ОСОБА_1 , посвідченого державним нотаріусом Сьомої Львівської державної нотаріальної контори Павлишин О.П., зареєстрованого в реєстрі за № 1-719 відмовлено.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що за наслідками дослідження взірців підпису ОСОБА_3 , що наявні у вищевказаних документах експерт вказав, що встановити чи виконані однією особою підписи від імені ОСОБА_3 у двох примірниках заповіту складеного від імені ОСОБА_3 27 грудня 2012 року та документах із спадкової справи № 923/96, заяві про видачу паспорта на ім`я ОСОБА_3 від 04 червня 2003 року не виявляється можливим, проте при дослідженні інших взірців експерт категорично зазначив, що підписи від імені ОСОБА_3 , які містяться у двох примірниках заповіту складеного від імені ОСОБА_3 27 грудня 2012 року, посвідченого державним нотаріусом Сьомої Львівської державної нотаріальної контори Павлишин О.П., а також оригіналі реєстру вчинення нотаріальних дій та підписи від імені ОСОБА_4 , що містяться в матеріалах інвентаризаційної справи щодо будинку АДРЕСА_1 ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», а також у відомостях про виплату пенсій за січень, лютий, серпень 2016 року виконані різними особами.

Вказує, що експерт фактично встановив, шляхом дослідження найбільш хронологічно наближених -до дати виконання заповіту взірців підпису ОСОБА_3 їх невідповідність тим підписам, які містяться у двох примірниках заповіту складеного від імені ОСОБА_3 27 грудня 2012 посвідченого державним нотаріусом Сьомої Львівської державної нотаріальної контори Павлишин О.П., а також оригіналі реєстру вчинення нотаріальних дій.

Також зазначає, що припущення експерта про виконання підписів від імені ОСОБА_3 у відомостях про виплату пенсій період 2014-2016 роки, крім відомостей за січень, лютий, серпень 2016 року, під впливом збиваючих факторів( арк. 17 висновку) фактично призвели до неврахування, при проведенні експертизи, самої значної частини за кількістю взірців підпису ОСОБА_3 і за період часу, який найбільше наближений до часу оформлення оскаржуваного заповіту - 2014 рік і наступні роки.

Вважає, що остаточний висновок експерта про неможливість встановити чи виконано підпис та рукописний текст від імені гр. ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , в тексті(в графі підпис) оригіналу заповіту ОСОБА_3 щодо всього належного йому майна складеного на користь ОСОБА_1 , що 27 грудня 2012 року був посвідчений державним нотаріусом Сьомої Львівської державної нотаріальної контори Павлишин О.П. та зареєстрований в реєстрі за № 1-719 саме ОСОБА_3 чи іншою особою фактично суперечить мотивувальній частині цього ж висновку, таким чином допускає неоднозначне трактування досліджуваних обставин, з`ясування яких є вкрай важливим для правильного вирішення даної справи.

Просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07 червня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В судове засідання ОСОБА_2 не з`явилася, хоча належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 на заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом та матеріалами справи встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Львові помер ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 , виданого 28 лютого 2017 року Залізничним районним у місті Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області.

Як вбачається із довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку № 1004 від. 02 березня 2017 року ЛКП «Сигнівка» ОСОБА_3 був постійно зареєстрований до дня своєї смерті за адресою: АДРЕСА_1 .

У будинку АДРЕСА_2 також зареєстровано ще 6 осіб: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 син, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 син, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 дочка, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , - дочка, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_9 внучка, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_10 правнучка.

Згідно матеріалів спадкової справи № 923/96, заведеної після смерті ІНФОРМАЦІЯ_11 , ОСОБА_9 встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 14 січня 1997 року державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 83, спадкоємцем майна гр. ОСОБА_9 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_11 , а саме: житлового цегляного будинку зі всіма господарськими будівлями, що знаходиться під АДРЕСА_1 , є її чоловік: ОСОБА_3 .

Відтак, після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина, серед іншого, на житловий будинок АДРЕСА_1 , який згідно свідоцтва про право власності, виданого 19 вересня 2012 року Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради на праві належить ОСОБА_3 на праві приватної власності.

Із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті батька до Другої Львівської державної нотаріальної контори 10 березня 2017 року звернулась ОСОБА_2 та із заявою про прийняття спадщини за заповітом 15 червня 2017 року до нотаріальної контори звернулась ОСОБА_1 .

Як встановлено матеріалами спадкової справи № 90/2017, до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 , 27 грудня 2012 року державним нотаріусом Сьомої львівської державної нотаріальної контори Павлишин О. П. посвідчено заповіт ОСОБА_3 , який на випадок своєї смерті зробив розпорядження, згідно якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі те, що йому належатиме на день смерті і на що він за законом матиме право заповів своїй дочці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .

Відповідно до наявного у заповіті запису, здійсненого від руки, заповіт прочитано особисто вголос, підписаний ОСОБА_3 власноручно та складено з його власної волі.

Державним нотаріусом особу ОСОБА_3 встановлено та дієздатність перевірено.

Позивач, звертаючись до суду із позовом про визнання вищезгаданого заповіту недійсним, обгрунтовувала заявлені вимоги тим, що такий оформлено із порушеннями вимог чинного законодавства, встановленими для таких правочинів, а саме: на переконання ОСОБА_2 рукописний текст виконаний у заповіті від імені ОСОБА_3 та його власноручний підпис не належить ОСОБА_3 , а виконані іншою особою, оскільки проживаючи протягом багатьох років у одному будинку із батьком, вона добре ознайомлена із почерком та підписом померлого ОСОБА_3 , та невідповідність підпису ОСОБА_3 у заповіті підтверджується особистим підписом ОСОБА_3 , здійсненому ним у паспорті.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Згідно приписів ч.2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту).

Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК України.

Загальні підстави недійсності правочину визначені статтею 215 ЦК України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частина 3 статті 203 ЦК України передбачає, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно положень ст.ст.12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 103 ЦПК України, суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Згідно ч. 1 ст. 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Із висновку експерта № 10/7/791 від 26 жовтня 2020 року за результатами проведеної судової посмертної почеркознавчої експертизи в межах компетенції експерта представлених йому матеріалів справи та об`єктів для дослідження вбачається, що досліджувані підписи від імені ОСОБА_3 в двох примірниках заповіту останнього щодо всього належного йому майна, складеного на користь ОСОБА_1 , що 27 грудня 2012 року був посвідчений державним нотаріусом Сьомої Львівської державної нотаріальної контори Павлишин О. П. та в реєстрі нотаріальних дій виконані однією особою, встановити чи виконані досліджувані підписи від імені ОСОБА_3 у двох примірниках заповіту, реєстрі нотаріальних дій та підписи у представлених експерту інвентаризаційній справі, заяві від 30 грудня 1996 року про відмову від частки у майні, клопотанні про право на спадщину за законом та в електронній копії заяви про видачу паспорта від 04 червня 2003 року однією особою не виявляється можливим.

Підписи від імені ОСОБА_3 у двох примірниках заповіту, реєстрі нотаріальних дій та підписи, які містяться в інвентаризаційній справі на будинок, у відомостях на виплату пенсій, соціальних допомог за період лютого, серпня 2016 року виконані різними особами, при цьому інші варіанти підпису не могли бути використані, як належний порівняльний матеріал та давали експерту можливості порівняти досліджувані підписи, відтак надати відповідь на запитання чи виконано підписи двох примірників заповіту ОСОБА_3 щодо всього належного йому майна, складеного на користь ОСОБА_1 , який 27 грудня 2012 був посвідчений державним нотаріусом Сьомої Львівської державної нотаріальної контори Палишин О. П. та в реєстрі нотаріальних дій саме ОСОБА_3 чи іншою особою не виявляється можливим, в частині питання встановлення виконавця та чи виконано підпис та рукописний текст від імені гр. ОСОБА_3 з наслідуванням почерку та підпису ОСОБА_3 у досліджуваних рукописних записах у примірниках заповіту не вирішувалось з причини ненадання експерту зразків почерку ОСОБА_3 .

Згідно зі ст. 7 Закону України «Про нотаріат» (у редакції Закону станом на день складення оспорюваного заповіту) нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій.

У відповідності до пункту 1 глави 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за № 282/20595 нотаріус посвідчує заповіти фізичних осіб з повною цивільною дієздатністю, у тому числі подружжя, які складені відповідно до вимог статей 1233-1257 Цивільного кодексу України та особисто подані нотаріусу. Посвідчення заповіту через представників не допускається. У заповіті зазначаються місце і час складення заповіту, дата та місце народження заповідача. Заповіт особисто підписує заповідач.

У відповідності до норми, передбаченої ч. 6 ст. 81 ЦПК України рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що на підтвердження обставин, викладених ОСОБА_2 у позовній заяві, щодо недійсності вказаного заповіту, жодних належних та допустимих доказів останньою не було надано.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність у матеріалах справи будь-яких доказів, у відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, які б давали підстави вважати, що заповіт від 27 грудня 2012 року, посвідчений державним нотаріусом Сьомої Львівської державної нотаріальної контори Павлишин О. П. та зареєстрований в реєстрі за № 1-719, складений з порушенням певної процедури, зокрема не підписувався у присутності нотаріуса особисто заповідачем ОСОБА_3 , а відтак обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог за недоведеністю.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, висновків суду не спростовують, а тому підстав для їх задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч. 1 ст.374 ст.ст.375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 24 листопада 2022 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколоти Т.І.