Справа № 357/7394/22
Провадження № 2/357/2674/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2022 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Ярмола О. Я. ,

при секретарі - Пустовій Ю. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Біла Церква, в залі суду №5 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про визначення місця проживання дітей,

В С Т А Н О В И В :

В серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про визначення місця проживання спільних дітей, та просив суд визначити місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з їхнім батьком ОСОБА_1 .

Позиція сторін у справі.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що він та відповідач ОСОБА_2 є батьками малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . До лютого 2022 року сторони проживали однією сім`єю, а в другій половині лютого 2022 року ОСОБА_2 забрала дітей, чинить перешкоди у побаченнях та спілкуванні з синами, внаслідок чого позивач не мав змоги спілкуватися і брати участь у вихованні дітей. Своїми діями ОСОБА_2 порушувала права батька дітей, та права самих дітей, які проживали з матір`ю по орендованим квартирам. ОСОБА_1 зазначає, що ним створені найкращі умови для дітей, разом вони проживали в окремому приватному будинку, він як батько забезпечував дітям належні умови для виховання та розвитку, а відтак просить визначити місце проживання дітей разом з разом з батьком.

В судовому засіданні позивач зазначив, що з літа 2022 року діти фактично проживають з батьком.

Відповідачка позов визнала, ствердила обставини, пояснивши, що з червня 2022 року діти постійно проживають разом з батьком, оскільки вона перебуває за кодоном, працює в Польщі, тому не заперечує, щоб малолітні діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 й надалі проживали разом з батьком, позивачем по справі. На розгляд справи 07.12.22 року відповідач не з`явилася, про день та час судового засідання повідомлена належним чином, подала суду заяву, в якій просила в позов задоволити, та подальший розгляд справи проводити без її участі (а. с.32).

Процесуальні дії та рішення у справі.

Ухвалою суду від 14.09.2022 року було відкрито провадження у даній справі, постановлено провести її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

19.10.2022 року відповідач ОСОБА_2 подала суду відзив по справі, в якому вказала, що позовні вимоги визнає (а.с.24).

19.10.2022 року ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 22.11.2022 року (а.с. 27,28).

Ухвалою суду від 19.10.2022 року було витребувано у Служби в справах дітей БМР висновок щодо вирішення спору про визначення місця проживання дітей (а.с.29,30).

07.12.2022 року ССД БМР суду надано висновок щодо вирішення спору про визначення місця проживання дітей.

Представник 3-ї особи Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради Онищенко Н.В., підтримала позов, надала суду Висновок щодо вирішення судового спору про визначення місця проживання дітей.

Заслухавши позицію учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що сторони по справі - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , є батьками малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.6,7).

Встановлено, що з червня 2022 року діти проживають разом з батьком - ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 . Наведене підтврджено поясненнями сторін та зібраними матеріалами справи.

Встановлено, що за Рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 29.11.2022 року № 798 «Про надання до суду висновку щодо вирішення судового спору про визначення місця проживання дітей» затверджено Висновок про визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з їх батьком ОСОБА_1 (а.с. 40).

Із вказаного висновку вбачається, що батько малолітніх ОСОБА_1 , разом з обома синами проживає в частині житлового будинку, яка складається з трьох кімнат за адресою: АДРЕСА_1 , де створені належні умови для проживання дітей, є меблі та побутова техніка. Діти мають окрему кімнату, в якій для кожного хлопчика є окреме спальне місце, місце для навчання. Позивач працевлаштований і має самостійний дохід.

Мати дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , а фактично проживає за адресою: АДРЕСА_4 . Відповідач працевлаштована в Польщі і має самостійний дохід. Центром соціальних служб з 19.10.2022 по 24.10.2022 року було проведено оцінку потреб сім`ї, на момент проведення оцінки потреб ОСОБА_2 знаходилася в Україні за місцем своєї реєстрації. За результатами оцінювання було встановлено, що вона проживає в двокімнатній квартирі. В помешканні створені належні умови для виховання і проживання дітей.

У ході індивідуальної бесіди з психологом Білоцерківського міського центру соціальних служб та тестування батьківського відношення за методикою ОСОБА_7 та ОСОБА_8 батьківський потенціал обох батьків на достатньому рівні.

Мати дітей ОСОБА_2 надала до Служби у справах дітей БМР заяву, в якій зазначила, що не заперечує щоб її діти і надалі проживали з батьком.

Позиція суду та оцінка аргументів сторін.

Частиною третьою статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ч. 8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно положень ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

За ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

У ч. 1 ст.157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Згідно ст.141 цього Кодексу мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Відповідно до ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

В ст.150 СК України передбачені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Так, у вказаній статті зазначено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Згідно ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. В ч. 2 цієї ж статті вказано, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, статті 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Згідно ч. 1-2 ст. 155 Сімейного Кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі «М.С. проти України» (заява № 2091/13) наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення, але насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги, що батько дітей ОСОБА_1 в повній мірі виконує свої батьківські обов`язки, переймається життям, здоров`ям, належним вихованням своїх синів, суд враховує матеріальне забезпечення батька, його працевлаштування.

Суд бере до уваги Висновок органу опіки та піклування ВК БМР щодо доцільності проживання малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з його батьком ОСОБА_1 .

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що з метою забезпечення саме інтересів дітей, необхідно визначити місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з їх батьком, оскільки проживання малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з батьком є звичним для дітей, та самі діти бажають проживати з батьком, а матір дитини позов визнала.

Також, суд вважає за потрібне в рішенні попередити обох батьків дітей про обов`язковість виконання ними своїх батьківських обов`язків стосовно малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , лише, в їх інтересах.

Позивач не ставить вимогу про відшкодування йому судових витрат.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 7,141,150,155, 157,159, 160, 161 СК України, ст.ст. 12, 13, 133, 137, 141, 259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Визначити місце проживання малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з їхнім батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення суду виготовлено 13.12.2022 року.

Суддя О. Я. Ярмола