ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/911/22 Справа № 182/2644/20 Суддя у 1-й інстанції - Багрова А. Г. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2022 року м.Кривий Ріг

справа № 182/2644/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Остапенко В.О.

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах та від імені ОСОБА_2 , на заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 січня 2021 року, яке ухвалено суддею Багровою А.Г. у місті Нікополі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 05 січня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

В травні 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 з 09.11.2019 року. Від шлюбу мають доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на утримання якої відповідач не надає матеріальної допомоги, тому позивач просила суд стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини його доходів.

Крім того позивач зауважила, що вона разом із донькою проживають у м. Нікополі Дніпропетровської області. Позивач не має змоги працювати та заробляти кошти на своє утримання, оскільки здійснює догляд за дитиною до досягнення нею трьох років, тому просила суд стягнути з відповідача аліменти на своє утримання у розмірі 1/6 частини заробітку відповідача до досягнення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трьох років.

Заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 січня 2021 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ім`я її матері ОСОБА_1 у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу) але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину певного віку щомісяця, починаючи з 12.05.2020 року і до досягнення ОСОБА_4 повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дружини в розмірі 1/6 частини з його заробітку (доходу), починаючи з 12.05.2020 року, щомісячно, до досягнення дитиною 3-х річного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Допущено негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1816 грн.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28.09.2021 року заява представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 січня 2021 року залишена без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , яка діє в інтересах та від імені ОСОБА_2 , просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог позивача посилаючись на те, в провадженні Комінтернівського районного суду м. Воронежа перебуває позовна заява ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та встановлення місця проживання їх з позивачем дочки, тому апелянт вважає, що саме після вирішення спору щодо встановлення місця проживання дитини має бути вирішений спір щодо стягнення аліментів. При цьому відповідач по справі самостійно надає матеріальну допомогу на утримання дитини.

Апелянт зауважує на тому, що позивач по справі самовільно вивезла дитину сторін по справі до України, чим порушила батьківські права відповідача по справі на спілкування з дитиною, підтримання батьківських стосунків відповідача з дитиною, виховання дитини відповідачем, тому вона не має права на присудження аліментів на утримання дитини.

Крім того апелянт зауважує, що судом першої інстанції не враховано, що позивач по справі є працездатною особою, працює барменом в кафе, тому не має права на отримання аліментів на її утримання.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 09.11.2019 року та від шлюбу мають доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1 а.с.4,5).

Задовольняючі позовні вимоги ОСОБА_1 й стягуючи на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дочки в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку відповідача, суд першої інстанції керувався ст.ст. 180, 182, 183 СК України та виходив з доведеності факту невиконання відповідачем ОСОБА_2 його батьківського обов`язку з утримання неповнолітньої дочки. Крім того, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дружини в розмірі 1/6 частини з його заробітку (доходу).

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із частинами 1-3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

За нормою ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину, на момент звернення позивача з даним позовом до суду, не міг бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Відповідно до ч.1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

У зв`язку з наведеними обставинами та враховуючи вище наведені норми Закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дочки та погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром стягнутих аліментів.

Крім того, відповідно ч.2, 4, 6 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.

Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини.

У зв`язку з наведеними обставинами та враховуючи вище наведені норми Закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що в провадженні Комінтернівського районного суду м. Воронежа перебуває позовна заява ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та встановлення місця проживання їх з позивачем дочки, тому апелянт вважає, що саме після вирішення спору щодо встановлення місця проживання дитини має бути вирішений спір щодо стягнення аліментів, оскільки питання щодо встановлення місця проживання дитини не може передувати стягненню аліментів на утримання дитини, так як аліменти стягуються на утримання дитини на користь того з батьків, з ким дитина проживає на момент пред`явлення позову. У разі зміни місця проживання дитини той з батьків, з ким рішенням суду буде визначено місце проживання дитини, має право звернутися з позовом про припинення стягнення з нього аліментів.

При цьому, самостійне надання відповідачем матеріальної допомоги позивачу на утримання їх спільної дитини не позбавляє позивача права на стягнення аліментів на утримання дитини за рішенням суду.

Посилання апелянта на те, що позивач по справі самовільно вивезла дитину сторін по справі до України, чим порушила батьківські права відповідача по справі на спілкування, підтримання батьківських стосунків відповідача з дитиною, виховання дитини відповідачем, тому вона не має права на присудження аліментів на утримання дитини не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та відмови в задоволенні позовних вимог позивача, оскільки обставини того, що позивач по справі самовільно вивезла дитину сторін по справі до України, чим порушила батьківські права відповідача по справі на спілкування, підтримання батьківських стосунків відповідача з дитиною, виховання дитини відповідачем не підтверджені належними та допустимими доказами. При цьому вказані обставини не знімають з відповідача обов`язку по утриманню неповнолітньої дитини.

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано, що позивач по справі є працездатною особою, працює барменом в кафе, тому не має права на отримання аліментів на її утримання, оскільки позивач по справі потребує матеріальної допомоги чоловіка, не може працювати і заробляти кошти на своє утримання, оскільки здійснює догляд за дитиною до досягнення нею трьох років. Доказів того, що позивач по справі працює, матеріали справи не містять.

Крім того, колегія суддів вважає з необхідне зауважити, що відповідно ч.2, 4, 6 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища.

Колегія суддів зауважує, що аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах та від імені ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 08 червня 2022 року.

Головуючий:

Судді: