Справа № 195/423/22
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р АЇ Н И
15.12.2022 року с-ще Томаківка Дніпропетровської області
Томаківський районний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Скрипченко Д.М., за участю секретаря судових засідань Левкович Н.М.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства Бердянської міської ради "Бердянський центральний ринок" про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення з Комунального підприємства Бердянської міської ради "Бердянський центральний ринок" середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 26 січня 2000 року її було прийнято на роботу до Комунального підприємства Бердянської міської ради "Бердянський центральний ринок".
Із 06 березня 2000 року позивач обіймала посаду інспектора з кадрів даного підприємства.
Після встановлення над містом Бердянськом Запорізької області контролю збройних формувань РФ 27.02.2022 року, позивач продовжувала виконувати свої посадові обовязки відповідно до чинного законодавства України. 02 та 22 березня 2022 відповідачем у справі було виплачено позивачу заробітну плату за березень 2022 року в повному обсязі.
Коли позивач вчергове прийшла на робоче місце у понеділок, 04 квітня 2022 року, виявилося, що із її робочого кабінету зник робочий комп`ютер із відповідною організаційної технікою (принтер, тощо), що унеможливлювало виконання посадових обов`язків. Позивач негайно звернулася до виконувача обов`язків директора даного підприємства за роз`ясненнями. В.о. директора Комунального підприємства Бердянської міської ради "Бердянський центральний ринок" було повідомлено, що позивача звільнено за власним бажанням із 31 березня 2022 року, та запропоновано безконфліктно покинути приміщення Комунального підприємства Бердянської міської ради "Бердянський центральний ринок", з огляду на можливі негативні наслідки для позивача у разі супротиву звільненню. Позивачеві було надано завірену в. о. директора та печаткою Комунального підприємства Бердянської міської ради "Бердянський центральний ринок" копію наказу даного підприємства від 31.03.2022 № 48-к (надалі - наказ про звільнення), після чого позивач була вимушена поставити на оригіналі наказу про звільнення відмітку про ознайомлення із зазначенням дати фактичного ознайомлення із наказом, заяви про його незаконність та про те, що жодного бажання звільнятися позивач не виявляла. Фактичної можливості продовжувати виконання трудових функцій за таких обставин позивач не мала, з огляду на те, що була змушена покинути приміщення Комунального підприємства Бердянської міської ради "Бердянський центральний ринок".
Таким чином, позивач вважає, що звільненням були грубо порушені її трудові права, так як звільнення проведено незаконно.
З вини відповідача позивач вимушено не працює з 01 квітня 2022 р.
Таким чином, порушення трудових прав позивача розпочалося із дня, наступного за останнім робочим днем позивача відповідно до оскаржуваного наказу про звільнення 31 березня 2022 року, тобто, із 01 квітня 2022 року, оскільки ця дата є днем початку вимушеного прогулу.
Відповідачем наразі не подано звітність про суми доходу позивача за I квартал 2022 року, внаслідок чого відомості про нараховану та виплачену позивачу заробітну плату за лютий та березень 2022 року у Пенсійному фонді України та Державній податковій службі України , відсутні.
За таких обставин встановити розмір виплат позивачу для розрахунку середньої заробітної плати можливо лише на підставі даних про розмір фактичних надходжень на цільовий зарплатний банківський рахунок позивача. Відповідно до довідки АТ КБ Приват Банк від 05.04.2022 у лютому 2022 позивачу було перераховано цільовий банківський на рахунок 8 927,70 грн. заробітної плати, а у березні - 14 348,24 грн.
Отже, сума виплаченої позивачу у лютому та березні 2022 року заробітної плат для розрахунку суми компенсації за час вимушеного прогулу має бути скоригована на утримані при виплаті суми податку на доходи фізичних осіб (18 % від нарахованої суми) та військового збору 1,5 % від нарахованої суми. Виплачена сума становить 80,5 % від нарахованої.
Під час роботи на даному підприємстві позивачу було установлено пятиденний робочий тиждень із двома вихідними. Також у березні 2022 року позивач не працювала додатково один святковий день (8 березня). Таким чином, у лютому позивачем було відпрацьовано робочі дні із 01 по 04 лютого (4 дні), із 07 по 11 лютого (5 днів), із 14 по 18 лютого (5 днів), із 21 по 25 лютого (5 днів), 28 лютого - 1 день. Усього за лютий 2022 року 20 робочих днів. У березні позивачем було відпрацьовано робочі дні із 01 по 04 (4 дні), із 07 по 11 березня, окрім 08 березня (4 дні), із 14 по 18 березня (5 днів), із 21 по 25 березня (5днів), із 28 по 31 березня (4 дні). Усього за березень 2022 року 22 робочі дні.
Таким чином, середньоденний заробіток позивача для розрахунку середньої заробтної плати за час вимушеного прогулу становить: 11 090,31 грн. (заробітна плата за лютий 2022 року) + 17 823,90 грн. (заробітна плата за березень 2022 року) / 20 робочих днів + 22 робочі дні = 688,43 грн./ робочий день.
Оскільки станом на день звернення до суду вимушений прогул позивача триває, а передбачити його тривалість наразі вбачається неможливим , представник позивача позбавлений можливості здійснити остаточний розрахунок суми, що належатиме до сплати позивачу відповідачем у разі поновлення позивача на роботі. З огляду на це, відповідна позовна вимога формулюється на стягненні на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу із розрахунку 688,43 грн. за один робочий день, що підлягає оплаті.
Представник позивача окремо від позовної заяви звернувся до суду з письмовою заявою, в якій просить розглянути справу за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги ОСОБА_1 підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав.
Відповідач, який належним чином повідомлений про відкриття провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження, не скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, тому в силу ч.8 ст.178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
У відповідності до вимог ст.280-281 ЦПК України, з урахуванням особливостей, встановлених для розгляду справ в порядку спрощеного позовного провадження, суд вважає за можливе вирішити справу в заочному порядку, з огляду на те, що відповідач повідомлявся про перебування в провадженні суду даної справи, однак у встановлений судом термін відзив на позовну заяву та/або клопотання про розгляд справи з викликом сторін - не подав, крім того, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи.
Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Відповідно до п.1 ч.1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.
Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.
26 січня 2000 року позивача було прийнято на роботу до Комунального підприємства Бердянської міської ради "Бердянський центральний ринок".
Із 06 березня 2000 року позивач обіймала посаду інспектора з кадрів даного підприємства.
Після встановлення над містом Бердянськом Запорізької області контролю збройних формувань РФ 27.02.2022 року, позивач продовжувала виконувати свої посадові обовязки відповідно до чинного законодавства України. 02 та 22 березня 2022 відповідачем у справі було виплачено позивачу заробітну плату за березень 2022 року в повному обсязі.
Коли позивач вчергове прийшла на робоче місце у понеділок, 04 квітня 2022 року, виявилося, що із її робочого кабінету зник робочий комп`ютер із відповідною організаційної технікою (принтер, тощо), що унеможливлювало виконання посадових обов`язків. Позивач негайно звернулася до виконувача обов`язків директора даного підприємства за роз`ясненнями. В.о. директора Комунального підприємства Бердянської міської ради "Бердянський центральний ринок" було повідомлено, що позивача звільнено за власним бажанням із 31 березня 2022 року, та запропоновано безконфліктно покинути приміщення Комунального підприємства Бердянської міської ради "Бердянський центральний ринок", з огляду на можливі негативні наслідки для позивача у разі супротиву звільненню. Позивачеві було надано завірену в. о. директора та печаткою Комунального підприємства Бердянської міської ради "Бердянський центральний ринок" копію наказу даного підприємства від 31.03.2022 № 48-к (надалі - наказ про звільнення), після чого позивач була вимушена поставити на оригіналі наказу про звільнення відмітку про ознайомлення із зазначенням дати фактичного ознайомлення із наказом, заяви про його незаконність та про те, що жодного бажання звільнятися позивач не виявляла. Фактичної можливості продовжувати виконання трудових функцій за таких обставин позивач не мала, з огляду на те, що була змушена покинути приміщення Комунального підприємства Бердянської міської ради "Бердянський центральний ринок".
На підставі вищенаведеного, даним звільненням були грубо порушені трудові права позивача, так як звільнення проведено незаконно.
Не погоджуючись з винесеним відповідачем наказом від 31.03.2022 року №48-к «Про звільнення ОСОБА_1 », позивачка звернулася за захистом своїх прав з позовом до суду.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю. Держава створює умови для повного здійснення громадян права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Громадянам гарантується захист їх трудових прав.
Відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Статтею 3 КЗпП України визначено, що трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю.
Статтею 2 КЗпП України визначено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється.
Відповідно до статті 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.
У наказі про звільнення позивача причиною звільнення указано власне бажання, а підставою звільнення визначено статтю 38 КЗпП України.
Стаття 38 КЗпП України, зазначена в наказі про звільнення позивача, регламентує порядок розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника.
Натомість, жодного бажання звільнятися з Комунального підприємства Бердянської міської ради "Бердянський центральний ринок" позивач не виявляла та розірвання трудового договору із Комунальним підприємством Бердянської міської ради "Бердянський центральний ринок", не ініціювала.
Згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.
Як передбачено частиною першою статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У трудових спорах презумпція вини лежить на роботодавцеві, тому законність звільнення у цій категорії справ повинен довести роботодавець.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
За правилами ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 1 ст.77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободвід 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Частинами 1 та 2ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідач не скористався своїм правом та не подав відзив на позовну заяву з доказами на спростування доводів позовної заяви.
Доказів на спростування зазначених тверджень позивачки представником відповідача не надано.
За таких обставин, оцінюючі зібрані у справі докази та надаючи їм належну оцінку, суд дійшов висновку, що позивачку звільнено з посади за відсутності законних підстав, що вказує на обґрунтованість позовних вимог позивачки.
Згідно із ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.
Згідно Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості та забезпечує ефективне поновлення в правах.
Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що ефективний засіб правового захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату, а ухвалення рішень, які безпосередньо не призводять до змін в обсязі прав, та забезпечення їх примусової реалізації не відповідає змісту цього поняття.
Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При цьому закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235, статті 240-1 Кодексу законів про працю України, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 29.05.2019 року у справі № 452/970/17, способи захисту трудових прав наведені, зокрема у статтях 235 і 237-1 КЗпП України. Так, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір (частина перша статті 235 КЗпП України). Цей спосіб захисту порушених прав працівника застосовується незалежно від підстави припинення з ним трудового договору у випадку незаконного звільнення працівника чи його незаконного переведення на іншу роботу.
Таким чином, в межах спірних правовідносин відповідно до статті 235 КЗпП України ефективним способом захисту порушеного права позивачки є визнання незаконним та скасування наказу Комунального підприємства Бердянської міської ради "Бердянський центральний ринок" від 31.03.2022 №48-к про звільнення ОСОБА_1 та поновлення її на посаді, з якої її було звільнено.
Водночас, згідно ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік.
При цьому середній заробіток за час вимушеного прогулу повинен визначатись відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року за №100 (п.21 Постанови Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці».
Відповідно до п.5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі по тексту - Порядок).
Згідно із п. 1 Порядку, цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується, зокрема у випадках вимушеного прогулу.
Відповідно до п. 2 Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Відповідно до п. 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Згідно п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).
Як вбачається з матеріалів справи, позивачку звільнено з посади 31 березня 2022 року.
З вини відповідача позивач вимушено не працює з 01 квітня 2022 р.
Порушення трудових прав позивача розпочалося із дня, наступного за останнім робочим днем позивача відповідно до оскаржуваного наказу про звільнення 31 березня 2022 року, тобто, із 01 квітня 2022 року, оскільки ця дата є днем початку вимушеного прогулу.
Відповідачем наразі не подано звітність про суми доходу позивача за I квартал 2022 року, внаслідок чого відомості про нараховану та виплачену позивачу заробітну плату за лютий та березень 2022 року у Пенсійному фонді України та Державній податковій службі України , відсутні.
За таких обставин встановити розмір виплат позивачу для розрахунку середньої заробітної плати можливо лише на підставі даних про розмір фактичних надходжень на цільовий зарплатний банківський рахунок позивача. Відповідно до довідки АТ КБ Приват Банк від 05.04.2022 у лютому 2022 позивачу було перераховано на цільовий банківський рахунок - 8 927,70 грн. заробітної плати, а у березні - 14 348,24 грн.
Отже, сума виплаченої позивачу у лютому та березні 2022 року заробітної плат для розрахунку суми компенсації за час вимушеного прогулу має бути скоригована на утримані при виплаті суми податку на доходи фізичних осіб (18 % від нарахованої суми) та військового збору 1,5 % від нарахованої суми. Виплачена сума становить 80,5 % від нарахованої.
Під час роботи на даному підприємстві позивачу було установлено п`ятиденний робочий тиждень із двома вихідними. Також у березні 2022 року позивач не працювала додатково один святковий день (8 березня). Таким чином, у лютому позивачем було відпрацьовано робочі дні із 01 по 04 лютого (4 дні), із 07 по 11 лютого (5 днів), із 14 по 18 лютого (5 днів), із 21 по 25 лютого (5 днів), 28 лютого - 1 день. Усього за лютий 2022 року 20 робочих днів. У березні позивачем було відпрацьовано робочі дні із 01 по 04 (4 дні), із 07 по 11 березня, окрім 08 березня (4 дні), із 14 по 18 березня (5 днів), із 21 по 25 березня (5днів), із 28 по 31 березня (4 дні). Усього за березень 2022 року - 22 робочі дні.
Таким чином, середньоденний заробіток позивача для розрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу становить: 11 090,31 грн. (заробітна плата за лютий 2022 року) + 17 823,90 грн. (заробітна плата за березень 2022 року) / 20 робочих днів + 22 робочі дні = 688,43 грн./ робочий день.
Оскільки станом на день звернення до суду вимушений прогул позивача триває, а передбачити його тривалість наразі вбачається неможливим , представник позивача позбавлений можливості здійснити остаточний розрахунок суми, що належатиме до сплати позивачу відповідачем у разі поновлення позивача на роботі. З огляду на це, відповідна позовна вимога формулюється щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу із розрахунку становить 688,43 грн. за один робочий день, що підлягає оплаті.
Відтак, середній заробіток за час вимушеного прогулу із 01 квітня 2022 року по день ухвалення судового рішення 15.12.2022 року , із розрахунку 688,43 за один робочий день, підлягає оплаті.
Відповідно до п.2,4 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць та поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.
Відтак, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.
Разом з тим, відповідно до ст.264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.
У відповідності до ч. 3 ст.12, ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
При зверненні із позовом, позивач ОСОБА_1 є особою звільненою від сплати судового збору, відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».
Враховуючи порядок визначений ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 2977,2 гривень, за дві немайнові вимоги про визнання незаконним та скасування наказу та поновлення позивача на посаді, а також за одну майнову вимогу щодо стягнення середнього заробітку, що відповідає 992,40 гривень х 3 = 2977,2 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.3,4,9,83,229,235, ч.2 ст.247,258,259,265, 274,280-284,354,430 ЦПК України, ст.ст.19, 43, 55 Конституції України, статтями 2,3,38,232,235 Кодексу законів про працю України, суд
Позов ОСОБА_1 до Комунального підприємства Бердянської міської ради "Бердянський центральний ринок" про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити.
Визнати незаконним та скасувати наказ Комунального підприємства Бердянської міської ради "Бердянський центральний ринок" від 31.03.2022 №48-к про звільнення ОСОБА_1 .
Поновити ОСОБА_1 на посаді інспектора з кадрів Комунального підприємства Бердянської міської ради "Бердянський центральний ринок".
Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.
Стягнути з Комунального підприємства Бердянської міської ради "Бердянський центральний ринок" на користь держави судовий збір у розмірі 2977,2 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Дніпровського апеляційного суду через Томаківський районний суд Дніпропетровської області.
Суддя: Д. М. Скрипченко