Справа № 347/37/19
Провадження № 22-ц/4808/1384/22
Головуючий у 1 інстанції КРИЛЮК М. І.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,

за участю секретаря Петріва Д.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Косівського районного суду, постановлену суддею Крилюк М.І. 1 листопада 2022 року в м. Косові, у справі за заявою ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и в:

Рішенням Косівського районного суду від 24.12.2019 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг по договору позики від 01.01.2015 року в сумі 197124,75 грн. та 1971,25 грн. сплаченого судового збору.

21.10.2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд із заявою про ухвалення додаткового рішення по даній справі, просив зазначити точну суму, присуджену до стягнення, а саме: «Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованого та жителя АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрованого та жителя АДРЕСА_2 , борг по договору позики від 01.01.2015 року в сумі 197124,75 грн. (сто дев`яносто сім тисяч сто двадцять чотири гривні 75 коп.), з яких: 144910,00 грн. (сто сорок чотири тисячі дев`ятсот десять гривень 00 коп.) - неповернута сума боргу (2000,00 Євро, що станом на 26.12.2018 року згідно розпорядження НБУ еквівалентно 62620,00 грн. та 3000 доларів США, що станом на 26.12.2018 року згідно розпорядження НБУ еквівалентно 82290,00 грн.); 15888,00 грн. (п`ятнадцять тисяч вісімсот вісімдесят вісім гривень 00 коп.) - 3% річних за період з 02.05.2015 року по 26.12.2018 року; 36326,75 грн. (тридцять шість тисяч триста двадцять шість гривень 75 коп.) - пеня, встановлена у договорі за період з 26.12.2017року по 26.12.2018 року; та 1971,25 грн. (тисячу дев`ятсот сімдесят одну гривню 25 коп.) витрат по сплаті судового збору.».

Дана заява мотивована тим, що рішенням Косівського районного суду від 24.12.2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на його користь борг по договору позики від 01.01.2015 року в сумі 197124,75 грн. та 1971,25 грн. оплаченого судового збору. Однак в резолютивній частині вказаного рішення точної грошової суми, присудженої до стягнення, яку позивач зазначав у прохальній частині свого позову - суму боргу у гривнях з еквівалентом у валюті (2000 Євро та 3000 доларів США станом на 26.12.2018 року), суд не вказав. Тому з метою належного відновлення прав позивача на повернення наданих відповідачу у позику грошових сум резолютивна частина рішення повинна бути викладена із зазначенням точної грошової суми, присудженої до стягнення, як це вказано у прохальній частині його позову.

Просив заяву задовольнити.

Ухвалою Косівського районного суду від 1 листопада 2022 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі №347/37/19 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що оскаржувана ухвала незаконна та необґрунтована, постановлена з порушенням норм процесуального права.

Зазначає, що у рішенні Косівського районного суду від 24.12.2019 року, яким його позов задоволено, суд виклав резолютивну частину рішення не так, як він просив у позові, оскільки така не містить чіткого визначення задоволених позовних вимог з розмежуванням сум, що стягуються з відповідача, та визначенням їх еквіваленту у іноземній валюті, про що він зазначав у предметі позову, а містить лише загальну суму, присуджену до стягнення.

Вважає, що суд формально послався на відсутність правових підстав, передбачених ст. 270 ЦПК України для ухвалення додаткового рішення, однак його заяву по суті не розглянув та не навів достатніх правових обґрунтувань відмови у її задоволенні.

Стверджує, що суд не виклав жодних мотивів на спростування його доводів, наведених у заяві, не надав їм належної правової оцінки. Порушення судом норм процесуального права призвело до неправильного вирішення питання та як наслідок постановлення незаконної ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Просить оскаржувану ухвалу суду скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судове засідання апеляційного суду апелянт не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі.

Відповідач ОСОБА_2 у засідання апеляційного суду також не з`явився, хоча належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за відсутності сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала, що оскаржується, зазначеним вимогам відповідає.

Судом встановлено, що рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 24.12.2019 року у справі №347/37/19 задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг по договору позики від 01.01.2015 року в сумі 197124,75 грн. та 1971,25 грн. сплаченого судового збору (а.с. 83-86).

Ухвалою Косівського районного суду від 20.11.2020 року задоволено заяву ОСОБА_1 про виправлення описки в даному судовому рішенні. Виправлено описку у резолютивній частині рішення Косівського районного суду від 24.12.2019 року, вказавши вірно РНОКПП боржника (а.с. 96-97).

Вказане рішення суду від 24.12.2019 року набрало законної сили та звернуто до примусового виконання згідно поданої позивачем заяви (а.с. 90, 91).

Постановою головного державного виконавця Косівського РВ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) від 18.11.2020 року відкрито виконавче провадження №63644902 з виконання виконавчого листа по даній справі (а.с. 104-105).

Як вбачається з матеріалів справи та зазначає заявник, станом на час звернення в суд із вказаною заявою рішення суду від 24.12.2019 року відповідачем ОСОБА_2 не виконано.

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для задоволення заяви, передбачені ст. 270 ЦПК України.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком з огляду на наступне.

Частиною першою, другою статті 270 ЦПК України передбачено, що суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.

У наведеній правовій нормі міститься виключний перелік умов, за наявності яких суд може ухвалити додаткове рішення.

З аналізу змісту частин першої та другої статті 270 ЦПК України можна дійти висновку, що головне значення додаткового рішення полягає у забезпеченні повного та всебічного розгляду справи шляхом процесуального виправлення недоліків, допущених судом внаслідок неналежного виконання вимог частини першої статті 264 цього Кодексу.

Додаткове рішення шляхом його подальшого виконання спроможне забезпечити реальний захист прав та інтересів позивача, з метою відновлення або захисту яких останній звертався до суду з конкретно визначеними позовними вимогами, які суд за відсутності процесуальних перешкод повинен вирішити по суті.

Будь-який позов має чітко виражену ціль, яка втілюється у формі позовних вимог, що їх викладає позивач у позовній заяві.

Отже, додаткове рішення - це засіб для виправлення неповноти основного судового рішення.

Через незмінність судового рішення суд, який його ухвалив, не вправі його скасовувати чи змінити, проте, він має право виправити деякі його недоліки, зокрема неповноту.

Неповнота судового рішення може полягати у невирішеності деяких питань, що стояли перед судом.

При цьому, виконання судових рішень є складовою частиною судового розгляду, а також важливим фактором, що забезпечує захист прав і законних інтересів громадян.

Таким чином, після ухвалення рішення місцевим судом, цивільний процесуальний закон не забороняє кредитору як стороні у зобов`язанні звернутися до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, проте лише за умови, якщо існують передбачені статтею 270 ЦПК України умови та не закінчився строк на виконання рішення суду.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 24.11.2021 року у справі №2320/3560/12 (провадження №61-7928св20).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Обґрунтовуючи заяву про ухвалення додаткового рішення, заявник ОСОБА_1 посилався на те, що в резолютивній частині рішення Косівського районного суду від 24.12.2019 року не вказано точної грошової суми, присудженої до стягнення, яку він викладав у резолютивній частині свого позову - суму боргу у гривнях з еквівалентом у валюті (2000 Євро та 3000 доларів США станом на 26.12.2018 року).

Однак суд першої інстанції вірно встановив, що звертаючись з позовом, ОСОБА_1 визначив межі своїх позовних вимог, які і були розглянуті судом по суті, і у резолютивній частині вказаного рішення чітко визначено суму, яка підлягає до стягнення з відповідача в користь позивача - 197124,75 грн. (сто дев`яносто сім тисяч сто двадцять чотири гривні 75 коп.) та 1971,25 грн. (одна тисяча дев`ятсот сімдесят одна гривня 25 коп.) оплаченого судового збору, як і просив позивач у позовній заяві.

Що стосується складових вказаної суми заборгованості, то в описовій та мотивувальній частині рішення Косівського районного суду від 24.12.2019 року наведені розрахунки точної грошової суми, присудженої до стягнення з відповідача, а саме вказано, що підлягає до стягнення «заборгованість по договору позики від 01.01.2015 року, яка станом на 26.18.2018 року становить 197124,75 грн. (сто дев`яносто сім тисяч сто двадцять чотири гривні 75 коп.), з яких: 144910,00 грн. (сто сорок чотири тисячі дев`ятсот десять гривень 00 коп.) - неповернута сума боргу (2000,00 Євро, що станом на 26.12.2018 року згідно розпорядження НБУ еквівалентно 62620,00 грн. та 3000 доларів США, що станом на 26.12.2018 року згідно розпорядження НБУ еквівалентно 82290,00 грн.); 15888,00 грн. (п`ятнадцять тисяч вісімсот вісімдесят вісім гривень 00 коп.) - 3% річних за період з 02.05.2015 року по 26.12.2018 року; 36326,75 грн. (тридцять шість тисяч триста двадцять шість гривень 75 коп.) - пеня, встановлена у договорі за період з 26.12.2017 року по 26.12.2018 року».

Таким чином суд першої інстанції, задовольнивши позов, зазначив у резолютивній частині суму, яка підлягає стягненню, у валюті, в якій просив позивач - 197124,75 грн., а у мотивувальній частині вказав усі складові вказаної суми заборгованості. Тому відсутні підстави вважати, що судове рішення є неповним та що є необхідність в ухваленні додаткового рішення.

Щодо посилання в апеляційній скарзі на те, що суд повинен був зазначити саме у резолютивній частині рішення усі вищевказані дані, то такі не можуть бути підставою для ухвалення додаткового рішення, оскільки суд вирішив усі питання, що перед ним стояли, стосовно суми заборгованості, її складових, зазначив точну грошову суму, присуджену до стягнення.

Більше того, Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц (провадження №14-134цс18), від 23 жовтня 2019 року у справі №723/304/16-ц (провадження №14-360цс19) вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Також Верховний Суд у постановах від 30 травня 2018 року (справа №750/867(/15-ц), від 21 листопада 2018 року (справа №672/778/16-ц) зазначив: «кредитор, який сам визначив заборгованість у валюті гривні України, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов`язання у національній валюті».

А в постанові Верховного Суду від 24.11.2021 року у справі №2320/3560/12 (провадження №61-7928св20) зазначено також про те, що оскільки після набрання вказаним рішенням законної сили позивач отримав виконавчі листи, які пред`явив до виконання, тобто не скористалося своїм правом на оскарження цього рішення в апеляційному порядку, зокрема з підстав необґрунтованого визначення місцевим судом до стягнення суми боргу за тілом кредиту та процентами у гривні, а не у валюті зобов`язання, стягувач фактично погодився із задоволенням позову та стягнутою з боржника грошовою сумою в розмірі в гривні.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав, передбачених статтею 270 ЦПК України, для задоволення вказаної заяви про ухвалення додаткового рішення.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, про те, що оскаржувана ухвала є недостатньо обґрунтованою та вмотивованою, а судом порушено норми процесуального права, є безпідставними, тому не заслуговують на увагу.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а ухвалу Косівського районного суду від 1 листопада 2022 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Косівського районного суду від 1 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 22 грудня 2022 року.