ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/779/22Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/1324/22 Категорія: 351000000 Годік Л. С.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2022 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Вініченка Б.Б., Новікова О.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - Уманська міська рада;

третя особа - ОСОБА_2 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу - позивач ОСОБА_1

розглянувши в м. Черкаси в порядку письмового провадженняапеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 27 квітня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Годік Л.С. у залі Уманського міськрайонного суду Черкаської області 27.04.2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Уманської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 про субсидіарну відповідальність, -

в с т а н о в и в :

05.04.2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Уманської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 про субсидіарну відповідальність.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказує, що згідно договору дарування від 27.05.1994 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 належить 1/3 будинку по АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності, перерозподіл якої відбувається за нотаріально посвідченою згодою (ст. 369 ЦК України). Будинок розташований у районі з етнічним забарвленням за наявності великої кількості паломників-хасидів, які створили за дозволом Уманської міської ради свою зону-колонію, на території якої місцева влада в обмін на іноземні інвестиції не виконує обов`язки щодо захисту інтересів територіальної громади від агресії чужоземців та їх агентів.

ОСОБА_1 стверджує, що ОСОБА_3 викрала із спільного майна земельну ділянку площею 150 кв. м. та згідно договору дарування від 29.08.2017 року безвідплатно передала ОСОБА_4 , голові хасидської громади Умані, який немає на неї прав, тому зобов`язаний повернути справжньому власнику ОСОБА_1 .

Однак він заперечує і судовий позов у справі № 705/5651/21 2/705/2604/21 та інші не визнає про витребування ділянки за ст. ст. 387, 388 ЦК України. В той же час, міська рада в межах своїх повноважень регулює земельні питання на території громади і несе субсидіарну відповідальність за ст. 619 ЦК України, вважає позивач.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просить встановити субсидіарну відповідальність Уманської міської ради за невиконання ОСОБА_5 обов`язку повернути земельну ділянку площею 150 кв. м. по АДРЕСА_1 , якою заволодів незаконно у особи, яка не мала права її відчужувати згідно договору дарування від 29.08.2017 року.

Зобов`язати Уманську міську раду подати в суд позов про витребування земельної ділянки площею 150 кв. м. по АДРЕСА_1 від ОСОБА_6 і передати її до спільної сумісної власності згідно договору дарування від 27.05.1994 року.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 27 квітня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Уманської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 про субсидіарну відповідальність - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 вказується, що скаржник проти рішення суду заперечує, оскільки вбачає, що судом порушені норми процесуального права.

Скаржник посилається, що із рішення суду першої інстанції вбачається, що відзив відповідача, наданий суду 26.04.2022 року, але позивачем відзив отриманий поштовим відправленням 27.04.2022 року, що унеможливило подання ним відповіді на відзив, а тому суд першої інстанції завчасно ухвалив рішення в порушення вимог ст. 179 ЦПК України, вважає ОСОБА_1 ..

Враховуючи вищевикладене, скаржник ОСОБА_1 просить скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 27 квітня 2022 року та залишити його позов без розгляду. Судовий збір стягнути з відповідача згідно ст. 141 ЦПК України.

Відзив на адресу Черкаського апеляційного суду на апеляційну скаргу представника позивача від відповідача не надходив.

Згідно ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав відповідачу строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне розглядати справу у порядку письмового провадження без участі сторін.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимоги апеляційної скарги позивача, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно ст. 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що на позивача покладений обов`язок довести в суді ті обставини, що позивач уповноважений звертатися до суду з відповідним позовом і відповідно, що є підстави до застосування до спірних правовідносин положень цивільного законодавства України.

Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача про субсидіарну відповідальність, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів щодо порушення його прав, свобод чи законних інтересів при розпорядженні ОСОБА_7 часткою земельної ділянки, що належить йому на підставі договору дарування від 29.08.2017 року , як зазначає позивач, та не надано суду доказів незаконної передачі ОСОБА_3 своєї частки земельної ділянки у власність іншій особі.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції 27 травня 1994 року ОСОБА_8 подарувала ОСОБА_3 та ОСОБА_1 1/3 частину житлового будинку в рівних долях з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться на присадибній земельній ділянці розміром 2035 кв. м., що підтверджується договором дарування від 27.05.1994 року, посвідченого державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори Очеретяною В.В.

Інших доказів на підтвердження викладених обставин позивачем ОСОБА_1 до суду першої інстанції не надано.

Згідно ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових правовідносин.

За змістом вказаних процесуальних норм, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, і саме вони є підставою для звернення особи за захистом із застосуванням відповідного способу захисту.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем ОСОБА_1 не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів щодо порушення його прав, свобод чи законних інтересів розпорядженням ОСОБА_6 часткою земельної ділянки, що належить йому на підставі договору дарування від 29.08.2017 року, як вказує позивач, та не надано суду доказів незаконної передачі ОСОБА_3 своєї земельної ділянки у власність іншій особі.

Згідно ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб?єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 324 ЦК України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об?єктами права власності Українського народу.

Від імені українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України.

Відповідно до ч. 2 ст. 327 ЦК України, управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Безпосереднє звернення до суду є конституційним правом кожного, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту. Ніхто не може бути зобов`язаний звернутись за захистом свого права.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів апеляційного суду, перевіривши матеріали справи, заявлені позивачем вимоги, доводи скаржника в апеляційній скарзі погоджується з висновками суду першої інстанції, що на позивача покладений обов`язок довести в суді ті обставини, на які він посилається, що позивач може звертатися до суду з відповідним позовом і відповідно, що є підстави до застосування до спірних правовідносин відповідних положень цивільного законодавства України.

Отже, позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст. 76-83 ЦПК України, зазначені ним обставини.

Однак, в порушення вимог процесуального права таких доказів позивач ОСОБА_1 суду не надав.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи спір по суті, прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Посилання скаржника, що ним надано суду відповідь на відзив позивача ОСОБА_1 (а. с. 25), який поданий позивачем після ухвалення рішення судом першої інстанції, не дає підстав апеляційному суду для висновку про незаконність рішення суду та колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Як вбачається із відповіді на відзив, позивачем ОСОБА_1 не долучено жодного доказу, а міркування та заперечення позивача ОСОБА_1 є безпідставними, необґрунтованими та сугубо суб`єктивними, що не впливають на докази, яким дано судом належну оцінку, та прийнято законне рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

За таких встановлених обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає, що посилання скаржника ОСОБА_1 на порушення судом першої інстанції норм процесуального права не заслуговують на увагу, оскільки таке порушення не призвело до неправильного вирішення справи, тому відсутні підстави для скасування рішення суду.

Вимоги скаржника ОСОБА_1 про скасування рішення суду із прийняттям нового рішення про залишення його позову без розгляду задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до положень п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України заява про залишення прозову без розгляду має бути подана до початку розгляду справи по суті, однак справа розглянута з прийняттям рішення і підстав для його скасування із залишенням позову без розгляду в порядку передбаченому ст. 377 ЦПК України колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

Щодо вимоги скаржника ОСОБА_1 про стягнення судових витрат у справі, то колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору згідно закону за подання позовної заяви та апеляційної скарги, оскільки є інвалідом 2 групи, а колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку про відмову у задоволенні його апеляційної скарги та залишенні без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, то судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги компенсується за рахунок держави, оскільки з відповідача може бути стягнуто судові витрати лише в разі задоволення позовних вимог.

Докази наявності інших судових витрат, понесених сторонами, у матеріалах справи відсутні, тому відсутні підстави для їх стягнення апеляційним судом.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що доводи, наведені в апеляційній скарзі не дають підстав для встановлення неправильності застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення згідно доводів та вимог апеляційної скарги.

З вищевикладеного не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 27 квітня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Уманської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 про субсидіарну відповідальність - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законодавством.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді Б.Б. Вініченко

О.М. Новіков