гСправа № 358/1908/19 Провадження № 2/358/60/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2022 року м. Богуслав

Богуславський районний суд Київської області в складі :

головуючого судді ТітоваМ.Б.

за участю:

секретаря судового засідання Зеленько О.Д.,

представника відповідача ОСОБА_4.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Богуславі, в режимі відеоконференції за допомогою системи відеоконференцзв`язку «EasyCon», цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» про стягнення суми страхового відшкодування, -

В С Т А Н О В И В:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» звернувшись до суду з позовом, просить стягнути з ОСОБА_1 суму страхового відшкодування в розмірі 48 430 грн. 78 коп. та витрати по оплаті судового збору посилаючись на те, що 19 липня 2017 року о 07 годині 15 хвилин в м. Києві на Харківській площі сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Renault Kangoo», державний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_2 та автомобіля «Mercedes-Benz» державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_1 . В результаті дорожньо-транспортної пригоди також було пошкоджено автомобіль марки «Citroen C1», державний номерний знак НОМЕР_3 , який застрахований в ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» ОСОБА_3 згідно договору добровільного страхування наземних транспортних засобів серії АМ № 109875 від 29.08.2016 року. Згідно з умовами вказаного договору, зазначене ДТП визнано страховим випадком та потерпілій було виплачене страхове відшкодування в розмірі 48 430,78 грн. Внаслідок чого до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» у порядку ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України перейшло право вимоги на отримання від ОСОБА_1 компенсації у повному обсязі регламентних виплат - матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди, однак з боку відповідача не було вчинено жодних дій для відшкодування завданих збитків.

06 березня 2022 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_1 на момент настання страхової події була забезпечена в Товаристві з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» за договором обов`язкового страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів - Поліс № АК/68235. Третьою особою Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» було правомірно, керуючись п. п. 37.1.4. п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відмовлено позивачу у здійсненні виплати страхового відшкодування. А саме, відповідно до вимог вказаного закону, підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Таким чином, Законом встановлено спеціальний строк, впродовж якого потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання страхового відшкодування, може реалізувати своє право на отримання страхового відшкодування шкоди, пов`язаної з пошкодженням транспортного засобу, та підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування. Дорожньо-транспортна пригода сталася 19 липня 2017 року, із заявою про страхове відшкодування шкоди, заподіяної майну, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до третьої особи ТОВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» протягом року з моменту вчинення ДТП так і не звернулися. Із позовними вимогами до відповідача позивач також звернувся поза межами річного строку (20.12.2019), що відповідно до ст. 37 Закону є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування. Крім того, представник відповідача зазначив про те, що розмір заявленої позивачем матеріальної шкоди не підтверджується належними та допустимими доказами справі і немає належного обґрунтування. При цьому зазначив, що належним доказом розміру матеріального збитку може слугувати у даному випадку виключно вартість відновлювального ремонту пошкодженого у ДТП автомобіля марки «Citroen C1», державний номерний знак НОМЕР_3 , у якій враховується вартість пошкоджених деталей транспортного засобу на момент ДТП. А тому, за вказаних обставин просив у задоволенні позову відмовити.

У відповіді на відзив, позивачем зазначено, що єдиною підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування на думку відповідача є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року. Звернення потерпілого до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування є позасудовою процедурою здійснення такого страхового відшкодування, яка не виключає право особи безпосередньо звернутись до суду з позовом про стягнення відповідного відшкодування. Інше розуміння наведених норм права фактично зменшує строк існування права на вимогу до заподіювача шкоди, якщо така шкода заподіяна майну потерпілого, до одного року з моменту вчинення дорожньо-транспортної пригоди. Наведений річний строк є присічним та поважність причин його пропуску не може впливати на можливість захисту цивільного права, що істотно звужує можливість потерпілої особи захистити своє порушене право у порівнянні із захистом свого права на загальних підставах у межах трирічної позовної давності шляхом пред`явлення позову.

Позивач ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» свого представника в судове засідання не направив, але надіслав заяву, в якій просить справу розглянути без його представника, а також зазначив, що позов підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнав та висловив заперечення проти позову, в яких зазначив, що підстав для стягнення відшкодування з відповідача не має. Просив відмовити у задоволенні позову з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву.

Третя особа, ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант», будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, представника у судове засідання не направили.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.

Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Законом України «Про страхування», Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Цивільний кодексом України.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Страхувальники - юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу (пункт 1.1 Закону № 1961-IV).

Страховики - страхові організації, що мають право на здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до вимог, встановлених цим Законом та Законом України «Про страхування» (пункт 1.2 Закону № 1961-IV).

Потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу (пункт 1.3 Закону № 1961-IV).

Позивач просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 , як з особи винної у завданні шкоди, на його користь завдані збитки в порядку суброгації та зазначає, що відповідач є завдавачем шкоди, тому у розумінні статей 993, 1166 ЦК України у нього виникло зобов`язання відшкодувати завдані збитки в межах сплаченого страхового відшкодування.

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що отримала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Аналогічні вимоги містить ст. 993 ЦК України, згідно якої до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Згідно частини 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, що її заподіяла. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

29 серпня 2016 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (надалі - Позивач) і ОСОБА_3 було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів серії AM № 109875, за яким страховик застрахував майнові інтереси страхувальника, пов`язані з експлуатацією наземного транспортного засобу, а саме: автомобіля марки «Citroen C1», державний номерний знак НОМЕР_3 (а.с. 7-12).

19 липня 2017 року о 07 годині 15 хвилин на Харківській площі в м. Києві ОСОБА_1 керуючи автомобілем марки «Mercedes-Benz» державний номерний знак НОМЕР_2 не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив наїзд на автомобіль марки «Citroen C1», державний номерний знак НОМЕР_3 , після чого автомобіль марки «Citroen C1» здійснив наїзд на автомобіль марки «Renault Kangoo», державний номерний знак НОМЕР_1 , внаслідок чого було пошкоджено вказані транспортні засоби.

Постановою судді Дарницького районного суду міста Києва від 10 серпня 2017 року було встановлено вину відповідача ОСОБА_1 , який своїми діями порушив п. 13.1 ПДР, та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП на якого було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн 00 коп. на користь держави.

Відповідно до рахунків № 01616 від 22.12.2017 та № 01071 від 24.07.2017 вартість відновленого ремонту пошкодженого застрахованого автомобіля марки «Citroen C1», державний номерний знак НОМЕР_3 , становить - 48 430,78 грн.

Згідно з умовами договору страхування ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», зазначену дорожньо-транспортну пригоду визнано страховим випадком та потерпілій ОСОБА_3 було виплачене страхове відшкодування в розмірі 48 430,78 грн. Виплата страхового відшкодування була здійснена ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» у відповідності до ст. 25 Закону України «Про страхування» на підставі заяви Страхувальника про настання страхового випадку від 19.07.2017 та страхових актів № UA001/L01/01 від 23.08.2017 та №UA001/L01/02 від 27.12.2017. Факт зазначеної виплати підтверджується платіжними дорученнями № 010123 від 27.12.2017 та № 25379 від 25.08.2017.

Цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_1 на момент настання страхової події була забезпечена в Товаристві з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» за договором обов`язкового страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів - Поліс № АК/68235 (а.с.28).

20 лютого 2019 року в порядку досудового врегулювання спору ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» звернулася до ТДВ «СК «Альфа-Гарант» з вимогою про відшкодування завданої майнової шкоди (а.с. 27).

Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» листом № 12/0766 від 11 березня 2019 року на підставі п.37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», в зв`язку з порушенням строку подання заяви на виплату страхового відшкодування в терміни передбачені законодавством, повідомило ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» про відмову у здійсненні страхового відшкодування за вимогою про відшкодування завданої майнової шкоди.

06 травня 2019 року відповідачу ОСОБА_1 направлено вимогу про відшкодування завданої майнової шкоди в досудовому порядку, яку відповідач відмовився відшкодовувати.

Також судом було встановлено, що позивач звернувся до суду із позовом 20 грудня 2019 року, по спливу двох років та п`яти місяців з моменту дорожньо-транспортної пригоди, що відбулася 19.07.2017 року.

Суд, заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи та письмові докази по справі, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, вважає за необхідне позов залишити без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Порядок відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність встановлено статтею 1194 ЦК України, за змістом якої особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Згідно зі ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Спірні правовідносини, окрім відповідних положень ЦК України, регулюються нормами Закону України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», далі за текстом Закон України № 1961-IV, який є спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

За нормами статті 3 Закону України № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Згідно статті 6 Закону України № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Таким чином, аналіз наведених вище положень законодавства дає суду можливість констатувати, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим замість завдавача шкоди в передбаченому Закону України № 1961-IV порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням.

У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону України № 1961-IV).

Право потерпілого на відшкодування заподіяної шкоди, так і кореспондуючий обов`язок страховика (страхової компанії) здійснити його відшкодування виникає на підставі настання страхового випадку - дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому зазначений закон встановлює як підстави відшкодування шкоди і відмови страховика у такому відшкодуванні, так і процедури, за якими така шкода відшкодовується.

Підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України № 1961-IV визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трирічного строку, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат.

При цьому зазначений у підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України № 1961-ІV строк є присічним і поновленню не підлягає.

Такий правовий висновок щодо застосування норм права висловлений Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 03 жовтня 2018 року у справі № 753/5293/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 та Верховним Судом в постановах від 21 березня 2019 року у справі № 758/16132/16-ц, від 01 липня 2019 року у справі № 513/1275/14-ц, від 05 лютого 2020 року у справі № 748/1893/18 та від 22 квітня 2021 року у справі № 754/5626/19.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 р. у справі № 147/66/17 суд зробив наступні висновки: "...Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, крім зазначених вище випадків, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України № 1961-IV).

Відтак, аналізуючи зазначене законодавство в сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, слід дійти висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності.

У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку..." (п.п. 133-136 постанови).

За наслідками вирішення спору у справі № 147/66/17 Велика Палата Верховного Суду також дійшла наступних висновків:

«…. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом №1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом №1961-IV випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Тому висновок апеляційного суду про абсолютність права потерпілого на відшкодування шкоди саме за рахунок особи, яка завдала шкоди, є помилковим… (п. 150 постанови).

Крім того, суд звертає увагу на той факт, що відповідно до пункту 135 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі 147/66/17, до розгляду якої ухвалою суду від 08.06.2021 було зупинено розгляд даної справи, потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин правові висновки, викладені в зазначеній вище постанові, оскільки саме в ній Велика Палата Верховного Суду вирішила правову проблему і висловила правову позицію щодо відшкодування шкоди у випадку пропуску потерпілим строку звернення до страхової компанії, який передбачений в підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України № 1961-ІV, при цьому, який саме строк - річний, передбачений для відшкодування шкоди, завданої майну потерпілому, чи трирічний, якщо шкода завдана здоров`ю, немає визначального значення, оскільки строки встановлені однією тією ж самою нормою і стосуються сфери застосування в аналогічних правовідносинах.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Так, за загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, судом встановлено, що внаслідок неправомірних дій відповідач ОСОБА_1 , було завдано шкоду майну потерпілої ОСОБА_3 , якій було виплачено страхове відшкодування в розмірі 48 430,78 грн. Виплата страхового відшкодування була здійснена ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» у відповідності до ст. 25 Закону України «Про страхування» на підставі заяви Страхувальника про настання страхового випадку від 19.07.2017.

Факт настання страхового випадку ніким не оспорюється, він зафіксований правоохоронними органами, відповідач як особа, винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності. Страхова компанія потерпілої добровільно сплатила страхове відшкодування.

Також, судом установлено та не заперечується стороною позивача, що Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» у строк, передбачений пп. 37.1.4 п.37.1 ст. 37 Закону № 1961-IV від 01.07.2004, до ТДВ «СК «Альфа-Гарант», з заявою про страхове відшкодування не зверталося.

Суд установив, що позивач із відповідною заявою в позасудовому порядку до страховика звернувся в строк понад рік після ДТП, а з позовом до суду ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» звернулося не до страховика, а до винної у ДТП особи ОСОБА_1 .

Згідно висновку Великої Палати Верховного Суду, покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (пункт 35 цієї постанови), тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

За таких обставин, суд визнає заявлені позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Отже, з врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 про стягнення суми страхового відшкодування, слід відмовити.

У зв`язку із відмовою в позові судові витрати по сплаті судового збору до відшкодування позивачу не підлягають (ст.141 ЦПК України).

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 76-89, 141, 258, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 11, 512, 514, 993, 1194 ЦК України, ст.ст. 3, 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», суд-

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 про стягнення суми страхового відшкодування.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження:

1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення виготовлено 05 січня 2023 року.

Головуючий: суддя М. Б. Тітов