Постанова

Іменем України

02 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 947/6698/20

провадження № 61-11885св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 червня 2020 року, ухвалене у складі судді Луняченка В. О., та постанову Одеського апеляційного суду від 03 червня 2021 року, прийняту у складі колегії суддів: Дришлюка А. І., Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовної заяви

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів іпотеки та скасування запису у Державного реєстрі речових прав на нерухоме майно про обтяження майна іпотекою.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2018 року та постановою Одеського апеляційного суду від 27 червня 2019 року у справі № 520/12641/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , визнано недійсними договір купівлі-продажу 26/50 частини житлового будинку і договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0633 га, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , укладені 08 лютого 2017 року ОСОБА_7 (в інтересах якого діяв за довіреністю ОСОБА_4 ) та ОСОБА_5 ; скасовані записи про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на земельні ділянки площею 0,0316 га та 0,0317 га, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , витребувано із незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 ці земельні ділянки та визнано за нею право власності на 2/3 частини спірних земельних ділянок.

У задоволенні позову у частині вимог про визнання недійсними договорів іпотеки від 16 лютого 2018 року та скасування записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо іпотеки відмовлено у зв`язку із тим, що ОСОБА_2 укладені іпотечні договори з ОСОБА_3 , який не є відповідачем у справі.

Позивач вказувала, що ОСОБА_2 , який був обізнаний про існування з 2017 року судового спору відносно земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , з метою уникнення негативних наслідків здійснив фіктивну передачу двох земельних ділянок в іпотеку.

ОСОБА_1 просила суд:

- визнати недійсними договори іпотеки від 16 лютого 2018 року, укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , щодо земельних ділянок: площею 0,0316 га, кадастровий номер :34:004:0052 та 0,0317 га, кадастровий номер :34:004:0051, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , які посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хома А. С., зареєстровані у реєстрі за № 268 та за № 270;

- скасувати записи у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про обтяження майна іпотекою та встановлення заборон на нерухоме майно щодо земельних ділянок: площею 0,0316 га, кадастровий номер :34:004:0052 та 0,0317 га, кадастровий номер :34:004:0051, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , внесені на підставі договорів іпотеки від 16 лютого 2018 року, посвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хома А. С., зареєстрованих у реєстрі за № 268 та за № 270.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19 червня 2020 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів іпотеки та скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про обтяження майна іпотекою.

Визнано недійсними договори іпотеки від 16 лютого 2018 року, укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , щодо земельних ділянок: площею 0,0316 га, кадастровий номер :34:004:0052 та 0,0317 га, кадастровий номер :34:004:0051, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хома А. С., зареєстровані у реєстрі за № 268 та за № 270.

Скасовано записи у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про обтяження майна іпотекою та встановлення заборон на нерухоме майно щодо земельних ділянок: площею 0,0316 га, кадастровий номер :34:004:0052 та 0,0317 га, кадастровий номер :34:004:0051, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , внесені на підставі договорів іпотеки від 16 лютого 2018 року, посвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хома А. С., зареєстрованих у реєстрі за № 268 та за № 270.

Постановою Одеського апеляційного суду від 03 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 червня 2020 року - без змін.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, врахував ту обставину, що постановою Одеського апеляційного суду у справі № 520/12641/17 встановлено факт обізнаності ОСОБА_2 про звернення ОСОБА_1 до суду з позовом до нього про витребування спірної земельної ділянки, тому суд першої інстанції вказав, що укладаючи правочини, ОСОБА_2 знав про існування судового спору стосовно спірного майна (земельних ділянок) і повинен був повідомити про існування такого спору ОСОБА_3 .

Суд вказав, що обізнаність обох учасників правочину про існування судового спору стосовно оспорювання права власності на майно, яке є предметом такого правочину, свідчить про те, що сторони правочину намагались лише ускладнити виконання можливого рішення суду першої інстанції без наміру створення інших правових наслідків, що має ознаки фіктивного правочину, який згідно з положеннями статті 234 ЦК України має визнаватись судом недійсним.

Крім того, суди попередніх інстанцій вказали, що 16 лютого 2018 року, тобто на момент укладення оспорюваних договорів, предметом яких були земельні ділянки, виділені з єдиної земельної ділянки, ухвалою суду у справі № 520/12641/17 накладено арешт на вказані земельні ділянки. Той факт, що встановлені судом в ухвалі обмеження не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», сам по собі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу достеменно відомо. Суди послались на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 509/5216/13-ц (провадження № 61-3369св18).

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2021 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішенняКиївського районного суду м. Одеси від 19 червня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 03 червня 2021 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

20 липня 2021 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали із Київського районного суду м. Одеси та надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У серпні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій порушили норми процесуального права, оскільки не встановили всі фактичні обставини справи, обмежились лише обставинами, встановленими судовими рішеннями у справі № 520/12641/17, не досліджуючи при цьому фактичних та дійсних обставин укладення спірних договорів, їх правової природи, обставин передачі земельних ділянок у межах таких договорів.

При цьому заявник стверджує, що договори іпотеки укладені у відповідності до діючого законодавства, тому відсутні підстави для кваліфікації цих правочинів як фіктивних.

Оскільки правова конструкція іпотечних договорів передбачає передання в іпотеку нерухомого майна іпотекодержателю та державну реєстрацію іпотеки, передача в іпотеку ОСОБА_3 спірних земельних ділянок та державна реєстрація іпотеки свідчать про те, що укладені правочини не можуть бути кваліфіковані як фіктивні, а визнання таких договорів недійсними у зв`язку з їх фіктивністю має наслідком порушення чинного законодавства України.

При цьому заявник стверджує про те, що суди визнали правочини фіктивними, однак не встановили умисел у сторін договорів: ОСОБА_2 та ОСОБА_3

ОСОБА_2 посилався на відсутність ОСОБА_3 під час розгляду справи, що не дало можливості встановити умисел ОСОБА_3 на укладення фіктивного правочину, як і мотиви, якими останній керувався, укладаючи такі договори.

Не погоджуючись з висновками суду апеляційної інстанції про те, що він не мав права на укладення з ОСОБА_3 договорів іпотеки, заявник вказує, що суди не дослідили та не встановили факт його достеменної обізнаності про існування арешту. При цьому суди попередніх інстанцій не встановили, чи отримав він ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2017 року у справі № 520/12641/17, якою накладено арешт на спірне майно.

Крім того, заявник вказує, що відповідач ОСОБА_3 належним чином не повідомлений про розгляд справи у суді першої інстанції, оскільки підписи ОСОБА_3 , проставлені на рекомендованих повідомленнях про отримання копії ухвали з копією позовної заяви та судової повістки про розгляд справи 19 червня 2020 року, кардинально відрізняються від його власноручного підпису, проставленого на оспорюваних договорах.

Суди попередніх інстанцій у оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі №607/15555/17 (провадження №61-2594св19), від 17 березня 2021 року у справі № 299/396/17 (провадження №61-10043св20), від 15 березня 2021 року у справі № 754/14704/19 (провадження № 61-15221св20), від 24 лютого 2021 року у справі №520/14034/18 (провадження № 61-14930св20) та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 910/12224/17 (провадження № 12-147гс18), від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19).

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У серпні 2021 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив, у якому просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 червня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 03 червня 2021 року - без змін, як такі, що ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушень норм процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Постановою Верховного Суду від 24 березня 2020 року у цивільній справі № 520/12641/17 (провадження № 61-14908св19) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання недійсними договорів іпотеки, скасування державної реєстрації права власності, касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а постанову Одеського апеляційного суду від 27 червня 2019 року - без змін.

Судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено, що ОСОБА_7 на праві приватної власності належало таке нерухоме майно:

- 26/50 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 248,7 кв. м, на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом № 3-7240, виданого Третьою Одеською державною нотаріальною конторою 12 липня 1983 року, дата реєстрації 15 липня 1983 року;

- земельна ділянка, площею 0,0633 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :34:004:0010, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, на підставі державного акта про право власності на земельну ділянку серія ОД № 061019, виданого 01 липня 2004 року, зареєстрованого за № 967, кадастровий номер :34:004:0010.

29 березня 2014 року ОСОБА_7 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Василенко О. В., зареєстрований у реєстрі за № 1269, згідно з яким ОСОБА_7 на випадок своєї смерті здійснив розпорядження, а саме: усе майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він згідно з законом буде мати право, заповів ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер.

ІНФОРМАЦІЯ_3 син померлого ОСОБА_7 - ОСОБА_6 звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Василенко О. В., про визнання заповіту недійсним, який у подальшому доповнив, та просив суд визнати недійсним заповіт від 29 березня 2014 року, складений ОСОБА_7 на ім`я ОСОБА_1 , та визнати за ним право власності у порядку спадкування за законом на 26/50 частини будинку, розташованого на АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0633 га за вказаною адресою після смерті ОСОБА_7 (справа № 520/15855/14-ц).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 08 липня 2015 року у справі № 520/15855/14-ц затверджено мирову угоду між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , відповідно до якої:

Визнано за ОСОБА_6 право власності на:

- 1/3 частини від 26/50 частини будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , що складається відповідно до технічного паспорта від 18 вересня 2014 року з житлового будинку - літ. «А», сарай - літ. «В», «И», «К», «П», «Т», гараж - літ. «Ч», вбиральня - літ. «Я», «Л», альтанка - літ. «З», 1, 2, 4, 8, 10-12 - огорожа, І, ІІ, IV, V - мостіння, III, IV - шахта, як на спадщину, що відкрилась після смерті ОСОБА_7 та належала йому на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом, виданого Третьою Одеською державною нотаріальною конторою 12 липня 1983 року № 3-7240, дата реєстрації 15 липня 1983 року;

- 1/3 частку земельної ділянки, площею 0,0633 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , як на спадщину, що відкрилась після смерті ОСОБА_7 та належала померлому на підставі державного акта про право власності на земельну ділянку серія ОД № 061019 від 01 липня 2004 року, зареєстрованого за № 967, кадастровий номер :34:004:0010;

Визнано за ОСОБА_1 право власності на:

- 2/3 частини від 26/50 частини будинку, розташованому по АДРЕСА_1 , що складається відповідно до технічного паспорта від 18 вересня 2014 року з житлового будинку - літ. «А», сарай - літ. «В», «И», «К», «П», «Т», гараж - літ. Ч, вбиральня - літ. Я, Л, альтанка - літ. З, 1, 2, 4, 8, 10-12 - огорожа, І, II, IV, V - мостіння, III, IV - шахта, як на спадщину, що відкрилась після смерті ОСОБА_7 та належала йому на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом, виданого Третьою Одеською державною нотаріальною конторою 12 липня 1983 року № 3-7240, дата реєстрації 15 липня 1983 року;

- 2/3 частки земельної ділянки, площею 0,0633 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , як на спадщину, що відкрилась після смерті ОСОБА_7 та належала померлому на підставі державного акта про право власності на земельну ділянку серія ОД № 061019 від 01 липня 2004 року, зареєстрованого за № 967, кадастровий номер :34:004:0010.

08 лютого 2017 року між ОСОБА_7 , від імені якого на підставі довіреності від 24 липня 2006 року діяв ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 укладені два договори, а саме: договір купівлі-продажу 26/50 частин житлового будинку за АДРЕСА_1 , загальною площею 248,7 кв. м, та договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0633 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :34:004:0010, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Дані договори посвідчені приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Копейчиковим І. В.

Тобто ОСОБА_4 08 лютого 2017 року уклав вищевказані договори купівлі-продажу на підставі довіреності від імені ОСОБА_7 вже після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

На підставі вказаного договору 08 лютого 2017 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відкрито розділ та проведено реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_5 .

В подальшому право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу від 20 березня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Якушевою С. А., зареєстрованого в реєстрі за № 557.

Після чого право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 01 серпня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюк Г. О., зареєстрованого в реєстрі за № 676.

11 жовтня 2017 року право власності ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку погашено на підставі заяви про поділ об`єкта нерухомого майна від 21 вересня 2017 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хома А. С., зареєстрованої у реєстрі за № 2109.

Постановою Одеського апеляційного суду від 27 червня 2019 року у справі № 520/12641/17, з урахуванням ухвали Одеського апеляційного суду від 30 серпня 2019 року про виправлення описки, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2018 року скасовано у частині відмови у задоволенні позовних вимогах щодо витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання недійсними договорів іпотеки, скасування державної реєстрації права власності та скасування запису майна обтяження майна іпотекою та встановлення заборони.

Скасовано записи про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на земельні ділянки, площею 0,0316 га, кадастровий номер :34:004:0052, та площею 0,0317 га, кадастровий номер :34:004:051, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Витребувано із незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2/3 частини земельної ділянки: площею 0,0316 га, кадастровий номер :34:004:0052, та площею 0,0317 га, кадастровий номер :34:004:0051, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , визнано за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини цих земельних ділянок.

У задоволенні позовних вимог про скасування записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про обтяження майна іпотекою та встановлення заборони відмовлено на тій підставі, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно № 105039432 від 24 листопада 2017 року, яка є належним, допустимим та достатнім доказом - встановлено та доведено факт того, що спірні земельні ділянки: кадастровий номер :34:004:0052, площею 0,0316 га, та кадастровий номер :34:004:0051, площею 0,0317 га, що зареєстровані за відповідачем ОСОБА_2 , були утворені у результаті поділу земельної ділянки, кадастровий номер :34:004:0010, площею 0,0633 га, яка також була зареєстрована за відповідачем ОСОБА_2 . Сама по собі зміна кадастрового номеру з однієї земельної ділянки на дві інші за рахунок їх поділу не відноситься до новоствореного майна.

У задоволенні позову в частині вимог про визнання недійсними договорів іпотеки від 16 лютого 2018 року відмовлено з підстав недотримання позивачем положень ЦПК України щодо суб`єктного складу учасників цивільного процесу, оскільки ОСОБА_3 не залучено до участі у розгляді справи як відповідача.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 березня 2020 року у справі № 520/12641/17 касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, постанову Одеського апеляційного суду від 27 червня 2019 року залишено без змін.

Із судових рішень у цивільній справі № 520/12641/17, які набрали законної сили, встановлено, що на підставі заяви ОСОБА_2 про поділ об`єкта нерухомого майна від 21 вересня 2017 року № 2109, засвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хома А. С., стосовно земельної ділянки, площею 0,0633 га, кадастровий номер :34:004:0010, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , створені дві земельні ділянки: площею 0,0316 га, кадастровий номер :34:004:0052, та 0,0317 га, кадастровий номер :34:004:0051, які розташовані за тією ж адресою та зареєстровані за ОСОБА_2 .

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2017 року про забезпечення позову накладено арешт на земельну ділянку, площею 0,0633 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :34:004:0010, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, встановлено заборону суб`єктам державної реєстрації та державним реєстраторам, у тому числі нотаріусам, вчиняти будь які дії, пов`язані з державною реєстрацією прав, у тому числі приймати будь-які заяви щодо проведення реєстраційних дій, щодо земельної ділянки, площею 0,0633 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :34:004:0010, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Судовими рішеннями встановлено, що 16 лютого 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладені договори іпотеки, посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хома А. С., зареєстровані у реєстрі за № 270 та за № 268, за умовами яких ОСОБА_2 передав в іпотеку ОСОБА_3 земельні ділянки: площею 0,0317 га, кадастровий номер :34:004:0051, та площею 0,0316 га, кадастровий номер :34:0004:0052, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права

у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);

- судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України, зокрема, суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції відповідають.

Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні й користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна, за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація.

За змістом статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

За загальним правилом частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вирішуючи спір, суди виходили з того, ОСОБА_1 належало 2/3 спірної земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (на підставі судового рішення, що вступило в законну силу), згодом цю земельну ділянку розділено на дві земельні ділянки, тому позивач має право витребувати це майно від добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦК України, оскільки спірна земельна ділянка вибула із її володіння поза волею власника.

Тобто, власником майна, переданого в іпотеку на підставі договорів іпотеки від 16 лютого 2018 року, є ОСОБА_1 .

Незважаючи на ухвалу суду від 01 листопада 2017 року, якою забезпечено позов ОСОБА_1 , накладено арешт на земельну ділянку площею 0,0633 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :34:004:0010, та встановлено заборону суб`єктам державної реєстрації та державним реєстраторам, у тому числі нотаріусам, вчиняти будь які дії, пов`язані з державною реєстрацією прав, у тому числі приймати будь-які заяви щодо проведення реєстраційних дій щодо цієї земельної ділянки, 16 лютого 2018 року був укладений договір іпотеки спірної земельної ділянки між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Суди попередніх інстанцій обґрунтовано застосували правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 11 липня 2018 року 509/5216/13-ц (провадження № 61-3369св18), відповідно до якого той факт, що встановлені судом в ухвалі обмеження не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» сам по собі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу достеменно відомо.

За змістом положень статті 14 Закону України «Про іпотеку» об`єкти нерухомого майна можуть бути предметом іпотеки лише за таких, зокрема, умов: майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація.

Судами встановлено, що на момент укладення оспорюваних договорів іпотеки власником переданого в іпотеку майна була ОСОБА_1 , тому ОСОБА_2 не мав права укладати спірні договори іпотеки. Отже, зміст договорів іпотеки суперечить частині другій статті 583 ЦК України, статті 5 Закону України «Про іпотеку».

З урахуванням встановлених обставин справи та норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що оскільки ОСОБА_2 не був власником майна і не міг бути іпотекодавцем відповідно до вимог матеріального права, оспорювані договори іпотеки не відповідають вимогам частини першої статті 203 ЦК України, і як наслідок, відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України це є підставою для визнання їх недійсними з моменту їх укладення.

Судами першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано взято до уваги судові рішення, якими відновлено суб`єктивне право ОСОБА_1 на майно, що було предметом іпотеки, у зв`язку із чим іпотекодавець ОСОБА_2 не може вважатися його власником.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про іпотеку» правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі у наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно визнав недійсними договори іпотеки від 16 лютого 2018 року, укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , предметом яких є нерухоме майно: земельні ділянки площею 0,0317 га, кадастровий номер :34:004:0051 та площею 0,0316 га, кадастровий номер :34:0004:0052, які розташована за адресою: АДРЕСА_1 та скасував їх реєстрацію, оскільки зазначені земельні ділянки не належали іпотекодавцю ОСОБА_2 , а тому не могли бути предметом іпотеки.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи заявника щодо відсутності підстав для кваліфікації спірних правочинів як фіктивних, з огляду на те, що ОСОБА_2 достеменно знав про існування судового спору стосовно спірного майна і повинен був повідомити про існування такого спору ОСОБА_3 . При цьому обізнаність обох учасників правочину про існування судового спору стосовно оспорювання права власності на майно, яке є предметом такого правочину, свідчить про те, що сторони правочину намагались ускладнити виконання можливого рішення суду першої інстанції без наміру створення інших правових наслідків, що має ознаки фіктивного правочину.

Посилання ОСОБА_2 як на підставу касаційного оскарження на застосування норм права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 607/15555/17 (провадження № 61-2594св19), від 17 березня 2021 року у справі № 299/396/17 (провадження № 61-10043св20), від 15 березня 2021 року у справі № 754/14704/19 (провадження № 61-15221св20), від 24 лютого 2021 року у справі №520/14034/18 (провадження № 61-14930св20) та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 910/12224/17 (провадження № 12-147гс18), від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), колегія суддів до уваги не бере, оскільки вони в цілому стосуються правильності застосування положень статті 234 ЦК України, що не спростовує висновків судів попередніх інстанцій про те, що спірне нерухоме майно не належало заявнику на праві власності, а тому не могли бути предметом іпотеки.

Колегія суддів не приймає доводи касаційної скарги щодо неповідомлення ОСОБА_3 про розгляд справи у суді першої інстанції, оскільки із судових розписок, що повернулися до суду першої інстанції, не встановлено порушень порядку їх вручення, визначених статтею 130 ЦПК України.

Інші доводи касаційної скарги в обґрунтування скасування оскаржуваних судових рішень, не заслуговують на увагу, оскільки є власним тлумаченням норм як матеріального, так і процесуального права.

Отже, суди попередніх інстанцій виконали вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідили і оцінили докази та встановили обставини у справі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 червня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 03 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. В. Коломієць Б. І. Гулько Д. Д. Луспеник