Номер провадження: 22-ц/813/5214/22
Справа № 522/3100/21
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2022 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи: 522/3100/21

Номер провадження: 22-ц/813/5214/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді - Заїкіна А.П. (суддя - доповідач),

- суддів - Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання - Рибачук О.І.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_1 ,

- відповідач - Одеська обласна рада,

- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмету спору - голова Одеської обласної ради Діденко Григорій Віталійович,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Одеської обласної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - голова Одеської обласної ради Діденко Григорій Віталійович, про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою адвоката Шаврова Ігора Ігоровича, діючого від імені ОСОБА_1 , на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Свяченої Ю.Б. о 12 годині 41 хвилині 27 жовтня 2021 року, повний текст рішення складений 29 жовтня 2021 року,

встановив:

2. Описова частина

2.1 Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить: 1) визнати звільнення ОСОБА_1 незаконним, поновити її на посаді; 2) стягнути з Одеської обласної ради середній заробіток за час вимушеного прогулу до дати фактичного поновлення на роботі; 3) стягнути з Одеської обласної ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі - 60 000 грн.; 4) стягнути з Одеської обласної ради витрати на правову допомогу у розмірі - 25 000 грн..

ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що вона була призначена на посаду голови прес-служби Одеської обласної ради за строковим трудовим договором (контрактом) від 05 грудня 2019 року.

Відповідно до пункту 5.2 Контракту, він може бути розірваний: - після його закінчення; - за згодою сторін; - з інших підстав, передбачених законодавством. Відповідно до Додаткової угоди до Контракту № 2, строк дії Контракту - до 31 грудня 2026 року.

Рішенням обласної ради від 18 грудня 2020 року № 14-VIII «Про затвердження структури та чисельності апарату обласної ради» були затверджені нова структура та чисельність апарату обласної ради, які вводилися в дію з 21 грудня 2020 року, відповідно до якого було скорочено посаду, яку вона займала.

13 січня 2021 року ОСОБА_1 , яка за контрактом займала посаду працівника прес-служби апарату обласної ради, отримала попередження про подальше припинення контракту у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці та скороченням штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Разом із попередженням про наступне припинення контракту від 13 січня 2021 року ОСОБА_1 було запропоновано внести зміни до контракту, шляхом укладання додаткової угоди щодо виконання функціональних обов`язків консультанта відділу господарського забезпечення апарату обласної ради на період відсутності основного працівника, що знаходиться у відпустці по догляду за дитиною.

13 січня 2021 року ОСОБА_1 написала заяву на ім`я голови обласної ради з проханням скоротити термін попередження про наступне припинення контракту та достроково розірвати контракт відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП з 15 січня 2021 року.

У позовній заяві ОСОБА_1 також наголошує на недопущення звільнення одинокої матері за наявності дитини віком до 14 років.

ОСОБА_1 також зазначає, що відповідачем були порушені вимоги статті 492 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, а саме - не були запропоновані усі наявні вакантні посади.

Позивачем також наголошується на відсутність змін в організації виробництва і праці та про відсутність скорочення чисельності або штату працівників.

Розпорядженням голови обласної ради від 15 січня 2021 року № 03/2021-КР ОСОБА_1 , яка працювала в апараті обласної ради за контрактом, була звільнена у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці та скороченням штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України та розірвано контракт від 05 грудня 2019 року (зі змінами).

15 січня 2021 року в трудову книжку ОСОБА_1 було внесено відповідний запис про звільнення.

Також позивачем до суду було надано довідку Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» на підтвердження того, що остання працює фахівцем із зв`язків з громадськістю і пресою з 01 червня 2021 року і по теперішній час (а. с. 1 - 7, 56 - 63).

2.2 Позиція відповідача в суді першої інстанції

Одеська обласна рада у відзиві на позовну заяву просить у її задоволенні відмовити. Відповідач зазначає, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною третьою статті 64 Господарського кодексу України передбачено, що підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Тому скорочення чисельності або штату може бути самостійними причинами звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Саме роботодавець визначає доцільність скорочення чисельності або штату працівників. Тому оскарження працівниками рішень про визначення структури підприємства чи установи, про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників не є належним способом захисту, оскільки прийняття такого рішення є виключною компетенцією власника такого підприємства чи установи або уповноваженого ними органу та є складовою права на управління діяльністю підприємством чи установою, - такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22 січня 2020 у справі № 451/706/18.

Відповідач наголошує на те, що чинним законодавством не встановлено обов`язку роботодавця звертатися з пропозицією про переведення до працівника лише при попередженні про наступне звільнення. Тобто, роботодавець має право звертатися до працівника з пропозицією про переведення й протягом усього строку попередження, якщо на підприємстві з`являються нові вакансії (наприклад, при звільненні працівників інших категорій).

Разом із попередженням про наступне припинення контракту від 13 січня 2021 року відповідачем було запропоновано ОСОБА_1 внести зміни до контракту, шляхом укладання додаткової угоди щодо виконання функціональних обов`язків консультанта відділу господарського забезпечення апарату обласної ради, на період відсутності основного працівника, що знаходиться у відпустці по догляду за дитиною.

Проте, 13 січня 2021 року позивачкою було написано заяву на ім`я голови обласної ради з проханням скоротити термін попередження про наступне припинення контракту та достроково розірвати контракт відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП з 15 січня 2021 року.

Прийнявши рішення подати заяву з проханням скоротити термін попередження про наступне припинення контракту та достроково розірвати контракт, ОСОБА_1 у такий спосіб позбавила себе права на отримання наступних пропозицій щодо зайняття наявних вакантних посад та самостійно обмежила себе у праві особистого вибору вакантної посади, яка б відповідала її кваліфікації (а. с. 76 - 86).

2.3 Позиція позивачки на відзив на позов

Адвокат Шавров І.І., діючий від імені ОСОБА_1 , в додаткових поясненнях по суті справи зазначив, що надання роботодавцю заяви про скорочення часу повідомлення про звільнення не позбавляє роботодавця обов`язку виконати вимоги закону щодо пропозиції всіх вакантних посад, а також, не знімає гарантій, які надаються статусом одинокої матері (а. с. 115 - 116).

2.4 Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2021 року відмовлено в задоволенні вищевказаних позовних вимог ОСОБА_1 ..

Рішення суду мотивоване тим, що з боку Одеської обласної ради було повністю дотримано вимоги статті 492 КЗпП України та вжито усіх можливих заходів задля переведення працівника у випадку фактичного скорочення займаної працівником посади в межах компетенції та відповідно до чинного законодавства України. Через заяву працівника щодо скорочення строку попередження та звільнення, роботодавець був позбавлений можливості запропонувати працівнику всі інші можливі для переведення посади. Прийнявши рішення подати заяву з проханням скоротити термін попередження про наступне припинення контракту та достроково розірвати контракт, позивачка у такий спосіб позбавила себе права на отримання наступних пропозицій щодо зайняття наявних вакантних посад та самостійно обмежила себе у праві особистого вибору вакантної посади, яка б відповідала її кваліфікації (а. с. 135 - 142).

2.5 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Адвокат Шавров Ігор Ігорович, діючий від імені ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвали нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

2.6 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставини, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт посилається на те, що: 1) роботодавець не може звільнити одиноку матір за наявності в неї дітей віком до 14 років або дитини-інваліда, якщо не гарантує їй працевлаштування; 2) Одеська обласна рада не виконала приписи законодавства щодо пропозиції всіх наявних вільних посад в обласній раді. Запропоновані посади не були постійними, а щодо заміщення тимчасово відсутніх працівників у зв`язку з відпусткою по догляду за дитиною, відповідно до діючого законодавства, за працівником зберігається посада під час відпустки по догляду за дитиною. Таким чином, відповідач пропонував не вакантну посаду, а посаду, яку можливо тимчасово замінити; 3) нормами чинного законодавства не передбачено скорочення строку на повідомлення про звільнення (а. с. 149 - 152).

2.7 Позиція відповідача в суді апеляційної інстанції

Одеська обласна рада у відзиві на апеляційну скаргу просить останню залишити без задоволення. Рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилається на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Доводи відзиву на апеляційну скарги тотожні доводами, викладеним відповідачем у відзиві на позов (а. с. 175 - 183).

2.8 Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20.12.2021 року апеляційну скаргу адвоката Шаврова Ігора Ігоровича, діючого від імені ОСОБА_1 , на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2021 року залишено без руху (а. с. 157 - 157 зворотна сторона).

На виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху апелянтом подано до суду заяву, якою усунуто зазначені в ухвалі недоліки.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30.12.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною адвоката Шаврова Ігора Ігоровича, діючого від імені ОСОБА_1 , на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2021 року (а. с. 163 - 163 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30.12.2021 року призначено справу до розгляду у приміщенні Одеського апеляційного суду (а. с. 164).

08.02.2022 року надійшов відзив від Одеської обласної ради на апеляційну скаргу (а. с. 174 - 183).

Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, період знаходження справи на розгляді в апеляційному суді, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, викладення учасниками справи своєї правової позиції у заявах по суті справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

3. Мотивувальна частина

3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката Шаврова Ігоря Ігоровича, діючого від імені ОСОБА_1 , не підглядає задоволенню.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

Відповідно до контракту від 05.12.2019 року укладеного між Одеською обласною радою та ОСОБА_1 , позивачку було прийнято на посаду начальника прес-служби апарату обласної ради. Строк дії контракту визначено з 06 грудня 2019 року до 31 березня 2020 року (а. с. 26 - 28).

Додатковою угодою №1 від 12 березня 2020 року до контракту від 05 грудня 2019 року, укладеного з ОСОБА_1 , було внесено зміни до контракту, а саме - «строк дії контракту до 31 грудня 2021 року» (а. с. 29).

Додатковою угодою №2 від 25 листопада 2020 року до контракту від 05 грудня 2019 року, укладеного з ОСОБА_1 , було внесено зміни до контракту, а саме - «строк дії контракту до 31 грудня 2026 року» (а. с. 30).

Відповідно до Рішенням обласної ради від 18 грудня 2020 року № 14-VIII «Про затвердження структури та чисельності апарату обласної ради» була затверджена нова структура та чисельність апарату обласної ради, які вводилися в дію з 21 грудня 2020 року, відповідно до якого було скорочено посаду позивачки (а. с. 18 - 19, 87 - 88).

Відповідно до Розпорядження Одеської обласної ради №31/2021-ОР від 28 січня 2021 року затверджено штатний розпис апарату Одеської обласної ради на 2021 рік (додатки 1, 2), який набуває чинності з 01 січня 2021 року (а. с. 89).

Відповідно до Додатку 1 та Додатку 2 до розпорядження голови обласної ради від 28 січня 2021 року №31/2021-ОР в штатному розписі на 2021 рік відсутня посада начальника прес-служби апарату обласної ради (а. с. 90 - 94, 95 - 97).

13 січня 2021 року ОСОБА_1 , яка займала посаду працівника за контрактом прес-служби апарату обласної ради, отримала попередження про подальше припинення контракту у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці та скороченням штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), що підтверджується її підписом на зазначеному документі (а. с. 31, 99).

Разом із попередженням про наступне припинення контракту від 13 січня 2021 року ОСОБА_1 було запропоновано внести зміни до контракту, шляхом укладання додаткової угоди щодо виконання функціональних обов`язків консультанта відділу господарського забезпечення апарату обласної ради, на період відсутності основного працівника, яка знаходиться у відпустці по догляду за дитиною, до досягнення нею п`ятирічного віку та на час відсутності у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю працівника за контрактом. Від зазначеної пропозиції позивачка відмовилась, що підтверджується її підписом (а. с. 31).

13 січня 2021 року позивачкою власноручно було написано заяву на ім`я голови обласної ради з проханням скоротити термін попередження про наступне припинення контракту та достроково розірвати контракт відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП з 15 січня 2021 року (а. с. 100).

На підставі заяви про розірвання контракту розпорядженням голови обласної ради від 15 січня 2021 року № 03/2021-КР ОСОБА_1 , яка працювала в апараті обласної ради за контрактом, було звільнено у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці та скороченням штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України та розірвано контракт від 05 грудня 2019 року (зі змінами) (а. с. 20, 98).

15 січня 2021 року в трудову книжку ОСОБА_1 було внесено відповідний запис про звільнення (а. с. 20).

Відповідно до довідки наданої КП «Теплопостачання міста Одеси» від 20.10.2021 року, з 01.06.2021 року ОСОБА_1 працює в КП «Теплопостачання міста Одеси» провідним фахівцем із зв`язків з громадськістю і пресою (а. с. 112, 127).

Між сторонами виникли правовідносини з розірвання трудового договору за ініціативою власника або уповноваженого ним органу.

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК ).

У відповідності до вимог п. 4 ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

3.4 Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі та прийняття аргументів відзиву на апеляційну скаргу

Щодо посилання апелянта на незаконне звільнення ОСОБА_1 як одинокої матері, колегія суддів зазначає наступне.

Для осiб, якi виховують, утримують дитину самостiйно та належать згiдно з чинним законодавством до категорiї одиноких матерiв, державою встановлюються певнi гарантії та пiльги .

Відповідно до ч. 3 ст. 184 Кодексу законів про працю України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років -у випадку якщо дитина потребує додаткового догляду), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9, пунктом 9 визначено, що одинокою матір`ю визнається «жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама». Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обов`язок з працевлаштування, якщо працівниці не було надано на тому самому або на іншому підприємстві (в установі, організації) іншої роботи або запропоновано роботу, від якої вона відмовилася з поважних причин.

Таким чином, заборона звільняти жінок названих категорій з ініціативи роботодавця є абсолютною. Так дійсно, названу категорiю жiнок не можна звiльнити як з пiдстав, передбачених ст. 40 i 41 КЗпП, так i з iнших пiдстав, за яких трудовий договiр розривається з iнiцiативи власника або уповноваженого ним органу.

Однак, як встановлено матеріалами справи, а саме свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 12).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.07.2015 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Неповнолітня дитина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , після розірвання шлюбу залишиться проживати з матір`ю.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 157 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору зобов`язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків.

Отже, колегія суддів відхиляє доводи ОСОБА_1 на те, що вона є одинокою матір`ю, оскільки розлучені мати чи батько, у одного з яких залишилися на утриманні дитина, не можуть бути віднесені до категорії одиноких, тому що після розлучення подружжя й надалі повинно виконувати свій обов`язок щодо утримання та виховання спільних дітей і той, з ким залишилася неповнолітня дитина, має право на стягнення аліментів. Виняток становлять лише випадки позбавлення судом батька чи матері батьківських прав або оголошення колишнього чоловіка чи жінки у розшук.

Оскільки матеріали справи не містять доказів щодо позбавлення батьківських прав відносно батька дитини, та відсутності спору щодо утримання дитини, ОСОБА_1 не може вважатись одинокою матір`ю.

Щодо дотримання Одеською обласною радою вимог законодавства при звільненні ОСОБА_1 ..

Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках (зокрема) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник ( ч. 1 ст. 43 КЗпП).

Частиною третьою статті 64 Господарського кодексу України передбачено, що підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Тому скорочення чисельності або штату може бути самостійними причинами звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Частиною другою статті 65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства.

Таким чином, прийняття рішення про внесення змін до штатного розпису є компетенцією відповідача та є складовою права на управління діяльністю підприємством.

Суд не вирішує питання щодо доцільності змін в організації виробництва і праці та скорочення штату працівників, так як вирішення вказаних питань належить до виключної компетенції роботодавця (власника або уповноваженого ним органу).

Така правова позиція щодо застосування норм матеріального права в тотожних правовідносинах викладена в Постанові КСЦ ВС від 08.04.2020 у справі № 756/10727/16, постанові КСЦ ВС від 07.08.2019 у справі № 367/3870/16-ц.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 43-1 КЗпП розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадку звільнення працівника, який не є членом первинної профспілкової організації, що діє на підприємстві, в установі, організації;

За змістом ч. ч. 1, 2, 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Стаття 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до роз`яснень п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, проте що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини 1 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 10.09.2018 у справі №487/6407/16-ц, звільнення у зв`язку зі зміною в організації виробництва і праці (п. 1 ст. 40 КЗпП) є незаконним, якщо працівнику не запропоновано всі вакантні посади.

Власник або уповноважений ним орган, є таким, що належно виконав вимоги ч. ч. 2, 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Саме така правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 01 квітня 2015 року у справі №6-40 цс15, від 01 липня 2015 року у справі №6-491цс15, від 25 травня 2016 року у справі №6-3048цс15, від 18 жовтня 2017 року у справі №6-1723цс17, постанові Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі № 161/9976/16-ц.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівника при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштування працівника.

У першу чергу пропонується робота за відповідною спеціальністю, а якщо такої роботи немає, інша робота (як вакантна посада, що відповідає кваліфікації працівника, так і вакантна посада, що передбачає виконання роботи більш низької кваліфікації або з нижчим рівнем оплати праці), яку працівник може виконувати з урахуванням стану здоров`я.

З такою пропозицією роботодавець повинен звертатися до працівника не лише при попередженні про наступне звільнення, але й протягом усього строку попередження, якщо на підприємстві з`являються нові вакансії (наприклад, при звільненні працівників інших категорій). При цьому можуть пропонуватися і виконання роботи за строковими трудовими договорами (наприклад, на час відпустки по догляду за дитиною іншого працівника), роботу на умовах неповного робочого часу тощо. Невиконання цього правила свідчить про неналежне виконання роботодавцем своїх обов`язків.

Положеннями частини першої статті 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

В свою чергу, частиною 2 ст. 42 КЗпП України, передбачено, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Доводи апелянта про те, що їй не було запропоновано всіх вакантних посад в Одеській обласній раді спростовуються матеріалами справи.

Матеріалами справи встановлено, що разом із попередженням про наступне припинення контракту від 13 січня 2021 року ОСОБА_1 було запропоновано внести зміни до контракту, шляхом укладання додатково угоди щодо виконання функціональних обов`язків консультанта відділу господарського забезпечення апарату обласної ради, на період відсутності основного працівника, яка знаходиться у відпустці по догляду за дитиною, до досягнення нею п`ятирічного віку та на час відсутності у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю працівника за контрактом. Від зазначеної пропозиції позивачка відмовилась, про що свідчить її особистий підпис.

Також під час вивільнення керівник підприємства має право в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з неї менш кваліфікованого працівника. Про таку можливість згадано у пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Крім того, після зміни в організації виробництва і праці в апараті обласної ради було ліквідовано структурний підрозділ прес-служба апарату обласної ради і утворено відділ комунікації з громадськістю апарату обласної ради. За результатами аналізу основних функцій наведених підрозділів встановлено, що вони у більшості відрізняються за функціоналом та напрямами діяльності.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що чинним законодавством не встановлено обов`язку роботодавця звертатися з пропозицією про переведення до працівника лише при попередженні про наступне звільнення. Тобто, роботодавець має право звертатися до працівника з пропозицією про переведення й протягом усього строку попередження, якщо на підприємстві з`являються нові вакансії (наприклад, при звільненні працівників інших категорій).

Посилання апелянта на те, що скорочення терміну повідомлення про звільнення не відповідає вимогам чинного законодавства та посилання на правовий висновок Верховного Суду в постанові від 29 вересня 2021 року по справі №279/3334/17 колегія суддів відхиляє, оскільки у вказаній правовій позиції відміні предмет та підстави позову, ніж ті, які викладені у даній справі. У правовій позиції, на яку посилається позивач, предметом спору є незаконне розірвання трудового договору з ініціативи працівника та застосування ст. 38 КЗпП України.

Як було зазначено вище, звільнення з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно із статтею 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше, ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівнику іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі чи організації.

До закінчення двомісячного строку вказаного попередження звільнення працівника з ініціативи роботодавця не допускається.

Водночас, якщо сам працівник виявить бажання бути звільненим раніше, до закінчення строку попередження, роботодавець може здійснити звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України у строк, про який просить працівник.

Викладене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 08 липня 2020 року у справі 569/17130/17.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції встановивши, що на підставі Рішення Одеської обласної ради від 18 грудня 2020 року № 14-VIII відбулися зміни в організації виробництва і праці та скорочення чисельності працівників Одеської обласної ради, зокрема і посади, яку займала ОСОБА_1 , остання була попереджена про наступне вивільнення, відмовилась від запропонованих посад та до закінчення строку попередження подала заяву про скорочення цього строку і просила звільнити її з 15 січня 2021 року, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про порушення роботодавцем вимог статей 42, 49-2 КЗпП України оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на роботодавця протягом усього строку попередження про вивільнення, а позивачка, подавши відповідну заяву про скорочення такого строку, виявила свою волю на припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України із 15 січня 2021 року.

При цьому, колегія суддів зазначає, що не було встановлено обставин, які б підтверджували доводи позивачки, що написана нею заява від 13 січня 2021 року щодо скорочення строку попередження про звільнення була написана нею внаслідок психологічного тиску.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Разом з тим, колегія суддів вважає необхідним виключити з мотивувальної частини рішення посилання суду на те, що: «У зв`язку із тим, що позивач на теперішній час є працевлаштованим на підприємстві КП «Теплопостачання міста Одеси» та отримує заробітну плату, не вбачається можливим вирішення позовних вимог у заявленому вигляді». Вказані обставини не впливають на законність/незаконність звільнення.

3.5 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги адвоката Шаврова Ігора Ігоровича, діючого від імені ОСОБА_1 , є частково обгрунтованими, а тому вона підлягає задоволенню частково.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Згідно із ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Оскільки суд першої інстанції допустився порушень норм процесуального права, колегія суддів вважає, що мотивувальна частина рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом виключення з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції посилання суду на те, що позивач на теперішній час є працевлаштованим на підприємстві КП «Теплопостачання міста Одеси» та отримує заробітну плату, не вбачається можливим вирішення позовних вимог у заявленому вигляді.

В решті рішення необхідно залишити без змін.

3.6 Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389,390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Шаврова Ігоря Ігоровича, діючого від імені ОСОБА_1 , - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2021 року - змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання суду на «У зв`язку із тим, що позивач на теперішній час є працевлаштованим на підприємстві КП «Теплопостачання міста Одеси» та отримує заробітну плату, не вбачається можливим вирішення позовних вимог у заявленому вигляді».

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 09 червня 2022 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О. В. Князюк

О. М. Таварткіладзе