Справа № 192/597/22
Провадження № 2/192/379/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2022 року Солонянський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Щербини Н. О.,

за участю секретаря судового засідання Короти Л. С.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Сазонової М. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Солоне Солонянського району Дніпропетровської області цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину дійсним,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовом про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку садибного типу загальною площею 76,8 м2, прибудови загальною площею 8,6 м2 з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 від 06 грудня 2003 року за реєстраційним № 137, який укладений на Спеціалізованій товарній біржі «Криворізька» між сторонами.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що на час укладання договору сторони не знали, що відповідно до вимог ст. 47 ЦК України в редакції 1963 року підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки діяв Закон України «Про товарну біржу», відповідно до якого правочині, зареєстровані на товарній біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягають. Всі дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі сторін на досягнення наслідків, а саме: купівлі-продажу будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами. Правочин був реальним, і вчинений у формі, дозволені законодавством в 2033 році.

Також в позові вказано, що 01липня 2021 року набрав чинності Закон України від 19 червня 2020 року № 738-1X «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрошення залучення інвестицій та запровадження нових фінансових інструментів», відповідно до якого Закон України "Про товарну біржу" викладено в новій редакції.

Зокрема, договори, зареєстровані на біржі, не прирівнюються до нотаріально посвідчених, у зв?язку з чим необхідно дотримуватися законодавчо встановленої форми угод про відчуження нерухомого майна не залежно від місця, де ці угоди укладаються. Таким чином договори, щодо придбання на біржових торгах об`єктів нерухомого майна вимагають оформлення в письмовій формі та підлягають нотаріальному посвідченню.

Проте відповідачка ухиляється від нотаріального оформлення договору, що позбавляє позивача права на розпорядження своєю власністю.

З посиланням на існування вимог, передбачених ст. 220 ЦК України позивачка просить суд задовольнити позов.

У судовому засідання позивачка свої вимоги підтримала та пояснила суду, що в 2003 році через товарну біржу вона придбала у відповідачки садовий будинок, в якому мешкає на даний час в літній період, проте планує використовувати його для постійного проживання. Під час з`ясування питання про оформлення права власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок, з`ясувалося, що договір купівлі-продажу нотаріально не посвідчений. А тому позивачка просить визнати його дійсним, оскільки під час його укладання вона не знала про необхідність його нотаріального посвідчення або реєстрації. На даний час місцезнаходження відповідачки їх не відомо, тому вважає, що єдиним шляхом є узаконення договору через рішення суду.

Представник позивачки адвокат Сазонова М. О. позов підтримала та пояснила, що в 2003 році не вимагалося нотаріальне посвідчення договорів, які укладалися на товарних біржах. Проте сторони виконали всі істотні умови, передали гроші за придбаний будинок, проте не зареєстрували договір. На даний час встановити місцезнаходження відповідачки неможливо, а тому не можливо і нотаріально посвідчити договір.

Відповідачка ОСОБА_2 , в судове засідання не з`явилася, а останнім місцем реєстрації якої була адреса місце знаходження спірного будинку: АДРЕСА_1 за вказаною адресою не зареєстрована. Місце її реєстрації суду не відоме. Тому відповідно до вимог ч. 10 ст. 187 ЦПК України виклик відповідачки здійснювався через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.

З`ясувавши думку позивачки та її представника суд постановив здійснювати розгляд справи без участі відповідачки, яка вважається належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши матеріали справи та надані докази, що маються у справі, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яка вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Разом з тим, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Відповідно ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Судом встановлено, що 06 грудня 2003 року на Спеціалізованій товарній біржі «Криворізька» між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , від імені яких діяли брокери ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , був укладений Договір купівлі-продажу житлового будинку садибного типу загальною площею 76,8 м2, прибудови загальною площею 8,6 м2 з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 від 06 грудня 2003 року. Договір був зареєстрований на товарній біржі за реєстраційним № 137 (а.с.8-9). У Договорі вказано, що будинок належить продавцю ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності № 159/2 від 15 серпня 1990 року (а.с.8).

Відповідно до вимог ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції на дату укладання Договору), біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам.

Згідно зі статтею 224 ЦК України (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму. Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором (стаття 128 ЦК України (у редакції 1963 року).

Відповідно до частини першої статті 45, статті 47 ЦК України (у редакції 1963 року) недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.

Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Статтею 227 ЦК України (в редакції 1963 року) передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Відповідно до частини другої статті 47 ЦК України (чинної на час виникнення спірних правовідносин), якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Тобто, для визнання судом угоди дійсною необхідно не лише повного чи часткового виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, а також ухилення іншою стороною від нотаріального оформлення угоди.

Згідно з роз`ясненнями Міністерства юстиції України №17-12/44 від 10 квітня 1998 року "Щодо діяльності товарних бірж" передбачено особливі умови щодо договорів купівлі-продажу будинку (його частини) якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Вважається, що такі договори, укладені та зареєстровані біржами з дотриманням закону, підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, а недотримання цієї вимоги згідно статті 47 ЦК Української РСР тягне недійсність договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України (в редакції на час розгляду справи) у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

З 01 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого частину третю статті 640 ЦК України викладено в новій редакції, згідно з якою договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним із дня такого посвідчення, а з частини другої статті 657 ЦК України виключено слова «та державної реєстрації».

Таким чином, положення статті 220 ЦК України можливі до застосування за умови укладення таких правочинів після набрання чинності вищезазначеного Закону.

Між тим, до вказаної дати договір купівлі-продажу нерухомості в силу ст. 657 ЦК України підлягав і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, тому не міг бути визнаний судом дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України.

Тобто, до моменту державної реєстрації договір купівлі-продажу нерухомості юридично не є укладеним. За змістом ч. 2 ст. 220 ЦК України та роз`яснень, які надав Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд може визнати дійсним нікчемний договір, а не договір, який не є укладеним.

Однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Відповідно до п. 13 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2019 року у справі N 389/122/16-ц (провадження N 61-12634св18) зазначено, що «для визнання судом угоди дійсною повинен мати місце не лише факт повного чи часткового виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, а також факт ухилення іншою стороною від нотаріального оформлення угоди».

Таким чином, відсутність відомостей про місцезнаходження продавця не є безповоротнім ухиленням відповідача від нотаріального посвідчення правочину, а отже з цих підстав не вбачається втрата можливості з будь-яких причин його посвідчити, що в свою чергу є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним згідно зі ст. 220 ЦК України.

Отже, саме лише небажання сторони правочину нотаріально посвідчувати договір не може бути підставою для визнання такого договору дійсним.

Як на підставу для задоволення позовних вимог позивачка вказувала, що відповідачка ухиляється на даний час від нотаріального посвідчення договору. Проте належних та допустимих доказів ухилення продавця від нотаріального посвідчення договору суду не надано.

Під час розгляду справи судом не встановлено, що відповідачка ухиляється на даний час чи ухилялася раніше від нотаріального посвідчення угоди. Також матеріали справи не містять відомостей про те, чи взагалі одна зі сторін зверталися до нотаріуса для вчинення нотаріальної дії.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 14 серпня 2019 року у справі № 475/965/16-ц, від 28 серпня 2019 року справі № 392/833/16-ц.

Отже, враховуючи те, що умови договору купівлі-продажу нерухомого майна виконані, а судом не встановлено та не підтверджено належними та допустимими доказами, що відповідачка ухилялася від нотаріального посвідчення угоди чи взагалі одна зі сторін зверталися до нотаріуса для вчинення нотаріальної дії, тому суд приходить до висновку, що правові підстави для визнання такого договору дійсним в судовому порядку відсутні.

З урахуванням викладеного, позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачкою під час розгляду справи слід покласти на неї.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 133, 141, 239, 259, 263-265, 279, ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП - НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ) про визнання дійсним Договору купівлі-продажу домоволодіння від 06 грудня 2003 року - в повному обсязі.

Судові витрати по справі покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складене 22 грудня 2022 року.

Головуючий: суддя Н. О. Щербина