Справа № 347/1753/20
Провадження № 22-ц/4808/1121/22
Головуючий у 1 інстанції Гордій В.І.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,

за участю секретаря Мельник О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду, ухвалене суддею Гордієм В.І. 9 серпня 2022 року в м. Косові у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Яблунівської селищної ради об`єднаної територіальної громади про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Лючківської сільської ради, визнання недійсним свідоцтва на право власності на нерухоме майно, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и в:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , Яблунівської селищної ради об`єднаної територіальної громади про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Лючківської сільської ради №34 від 29.06.2011 року, визнання недійсним свідоцтва на право власності на нерухоме майно, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що у вересні 2015 року йому стало відомо, що рішенням Лючківської сільської ради шостого демократичного скликання п`ятої сесії від 30.06.2011 року жителям с. Лючки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства на участку Павлове, Погарчина, Погар, згідно поданої ними заяви.

Зазначив, що присадибною ділянкою в урочищі Павлове до 1988 року користувалась його мати, яка померла в листопаді 1988 року. З 1989 по 2016 роки ця присадибна ділянка оброблялась ним та була у його користуванні, що засвідчують квитанції оплати земельного податку, видані та завірені гербовою печаткою Лючківської сільської ради. В жовтні 2015 року за його зверненням було внесено відомості до ЄРДР за №0000385 від 01.10.2015 року за фактом вчинення службовими особами Лючківської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області підроблення рішення сесії Лючківської сільської ради від 30.06.2011 року на виготовлення документації із землеустрою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Стосовно рішення сесії Лючківської сільської ради №32 від 30.06.2011 року він звертався до Косівського районного суду щодо його скасування. У липні 2016 року отримав витяг із рішенням сьомого скликання п`ятої сесії за №25-5/2016 «Про відміну рішення №32 від 30.06.2011 року». Однак, незважаючи на добровільне скасування вказаного рішення Лючківською сільською радою, відповідач ОСОБА_2 по сьогоднішній день створює йому перешкоди у користуванні присадибною ділянкою.

Разом з тим, вважає незаконним та просить скасувати рішення виконавчого комітету Лючківської сільської ради №34 від 29.06.2011 року, яким вирішено оформити право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 . Зазначив, що спірний житловий будинок належав його двоюрідному брату ОСОБА_4 , якому залишився йому у спадок від батьків. Брат не був одружений та помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Саме зазначеним рішенням №34 від 29.06.2011 року виконавчий комітет Лючківської сільської ради зобов`язав Коломийське МБТІ видати свідоцтво на право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в рівних частках та зареєструвати їх у відповідності з даним рішенням. Такі свідоцтва на право власності на нерухоме майно були видані виконавчим комітетом сільської ради у двох примірниках (оригінали) під однією серією та під одним і тим самим номером 27 грудня 2011 року, завірені печаткою сільської ради та підписом голови Васкулом Б.Я. за відсутності державного реєстратора.

Однак голова Лючківської сільської ради Васкул Б.В. стверджує, що ніякого свідоцтва про право власності сільська рада і він не видавали.

13 жовтня 2015 року ОСОБА_2 з письмовою заявою звертався до приватного нотаріуса Косівського районного нотаріального округу Григорчук З.Р. для видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яке йому видано 13 жовтня 2015 року. В даному свідоцтві зазначено, що 1/2 частина спірного житлового будинку належить спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності, виданого Лючківською сільською радою 27 грудня 2011 року на підставі рішення цієї ж ради №34 від 29 червня 2011 року.

Всі документи, які підтверджують фальсифікацію та підробку документів, знаходяться у нього (позивача) як потерпілого та в матеріалах кримінального провадження, яке розслідується майже 5 років.

У доповненні до позовної заяви (а.с. 52) вважає дії сільської ради незаконними, так як така безпідставно передала все майно, яке належало його двоюрідному брату ОСОБА_4 у власність ОСОБА_3 та ОСОБА_2 лише на підставі їхніх заяв про передачу майна, не встановивши родинні зв`язки між ними, законні підстави для такого передання. Вважає, що жодних підстав для такої передачі не було, оскільки сама сільська рада засвідчила той факт, що ОСОБА_4 заповіт не складався, договір дарування також не посвідчувався, тому ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не є спадкоємцями або обдарованими особами і спадщину після його смерті не приймали. Також сільська рада не зверталась до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою, а відтак не приймала майно на свій баланс, тому не мала права ним розпоряджатись.

Посилаючись на зазначене, просив: визнати недійсним рішення виконавчого комітету Лючківської сільської ради №34 від 29.06.2011 року; визнати недійсним свідоцтво на право власності на нерухоме майно від 27.12.2011 року серії НОМЕР_1 , видане виконавчим комітетом Лючківської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області; скасувати державну реєстрацію права власності від 03.02.2012 року №35679495.

Рішенням Косівського районного суду від 9 серпня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Зазначає, що суд першої інстанції встановив, що у позивача відсутні підстави для подання позову, ним не доведено, що покійний ОСОБА_4 був йому двоюрідним братом. Однак, на його думку, такий висновок не відповідає обставинам справи, оскільки суд, не виконавши вимоги ст. 192 ЦПК України (підготовче засідання), самостійно для себе визначив предмет спору, позовні вимоги, заперечення на позовні вимоги, характер спірних правовідносин та інших дій, які будуть слугувати для правильного і безперешкодного розгляду справи по суті без урахування пояснень позивача та доданих ним письмових доказів. Вказує, що відповідачі при проведенні підготовчого засідання не заперечували та не оспорювали той факт, що ОСОБА_4 був йому двоюрідним братом.

Зазначає, що суд встановив, що відповідач ОСОБА_2 набув право власності на законних підставах, однак при цьому не дослідив повноваження виконавчого комітету сільської ради, передбачені ст.ст. 11, 27-41, 52 Закону України «Про місцеве самоврядування», згідно яких виконавчий комітет Лючківської сільської ради не був наділений повноваженнями щодо оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках. Тому вважає, що суд не застосував норму закону, яку мав би застосувати.

Крім того вказує, що відповідач був зареєстрований у будинку тільки з 2011 року, а тому він не підпадає під дію ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» і не мав права брати участь у приватизації спірного будинку.

Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно встановив, що покійна ОСОБА_3 та попередній фактичний власник будинку ОСОБА_4 збудували спірний будинок, проживали в ньому у громадянському шлюбі, оскільки такий висновок суперечить викладеному в ухвалі Апеляційного суду Івано-Франківської області від 26.11.2016 року у справі №347/1238/15.

Також апелянт вважає, що суд не встановив, що домогосподарство ОСОБА_4 за №194 розташоване на участку «Павлове», а не на участку Клива, та межує з домогосподарством апелянта, що надає ще одну підставу для скасування рішення виконкому. Вказує, що в оскаржуваних свідоцтвах про право власності на нерухоме майно відсутній орган Державної реєстрації прав та Державний реєстратор, тому такі слід вважати незаконними.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

В судовому засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_1 доводи та вимоги апеляційної скарги підтримав.

Представник Яблунівської селищної ради - Васкул Б.Я. та представник ОСОБА_2 адвокат Устінський А.В. щодо задоволення апеляційної скарги заперечили, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, виконавчий комітет Лючківської сільської ради рішенням №34 від 29.06.2011 року, розглянувши заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , вирішив оформити за ними право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 ; тип двору робітники, рік побудови 1970; Коломийському МБТІ видати свідоцтво про право власності (а.с. 7).

На підставі вищевказаного рішення виконавчим комітетом Лючківської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області за підписом сільського голови Васкула Б.В. 27.12.2011 року було видане свідоцтво на право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 на ім?я ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , згідно якого на праві приватної спільної часткової власності останнім належить по 1/2 частці житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 4, 5).

Згідно копії Витягу про державну реєстрацію прав №35679495 від 03.02.2012 року, виданого ОКП «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстровано право власності по 1/2 частки на вищевказане нерухоме майно (а.с. 6).

У поданому до суду позові позивач ОСОБА_1 просив визнати недійсними вищевказані рішення виконавчого комітету Лючківської сільської ради №34 від 29.06.2011 року та свідоцтво на право власності на нерухоме майно, скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно від 03.02.2012 року №35679495.

Зокрема, вважає, що за відповідачем ОСОБА_2 неправомірно та всупереч вимог закону зареєстровано право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який раніше належав його двоюрідному брату ОСОБА_4 .

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду доказів того, що наявність оскаржуваних документів та породжених ними прав порушують його права чи безпосередній інтерес.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У пункті 114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі №761/45721/16-ц (провадження №14-122цс20) зазначено: «Велика Палата Верховного Суду погоджується з позивачкою в тому, що кожна особа, чиї права чи інтереси було порушено, має право звернення до суду для їх захисту. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити».

Вирішуючи спір у справі, що розглядається, суд першої інстанції правильно встановив, що у матеріалах справи відсутні докази, які б доводили наявність у позивача будь-яких прав щодо житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , відносно якого і було видано оскаржувані документи на ім`я відповідача.

Зокрема, суд звернув увагу на те, що якщо позивач і мав право на частку у спадковому майні після смерті ОСОБА_4 , який з його слів приходився двоюрідним братом, то після смерті спадкодавця він міг звернутись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Однак доказів подання такої суду не надано.

Також судом встановлено, що позивачем не доведено факту родинної спорідненості із покійним ОСОБА_5 , що б вказувало на наявність у нього права на спадкування за законом, а долучені ним до матеріалів справи копії архівної довідки від 20.06.2022 року та повідомлення управління ДМС України в Івано-Франківській області від 12.07.2022 року констатують лише факт народження ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) (а.с. 211, 212).

Що стосується доводів, викладених в апеляційній скарзі, про те, що відповідачі при проведенні підготовчого засідання не оспорювали такий факт, то такі колегія суддів відхиляє.

Так, згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Матеріали справи не містять заяв чи пояснень відповідачів, в яких би вони визнавали, що ОСОБА_4 доводився позивачу двоюрідним братом. А тому цю обставину позивач мав довести, чого ним не зроблено.

Таким чином, враховуючи, що позивач не довів порушення його прав, він є неналежним позивачем у цій справі. Це є самостійною підставою для відмови в позові.

Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі №910/10647/18 (провадження №12-175гс19, пункт 7.17), від 08 жовтня 2019 року у справі №916/2084/17 (провадження №12-77гс19, пункт 8.9).

При цьому у суду не було підстав з`ясовувати наявність чи відсутність факту порушення органом місцевого самоврядування законодавства при оформленні права власності на вказаний житловий будинок.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що суд не встановив, що домогосподарство ОСОБА_4 за АДРЕСА_1 , та межує з домогосподарством апелянта, що дає ще одну підставу для скасування рішення виконкому, то такі колегія суддів відхиляє, оскільки на таку підставу позову позивач у суді першої інстанції не посилався, а згідно ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Отже доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Косівського районного суду від 9 серпня 2022 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Косівського районного суду від 9 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 8 грудня 2022 року.