рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

Справа № 495/10249/22

Номер провадження 2/495/2949/2022

28 грудня 2022 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді - Боярського О.О.,

при секретарі Саханова О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Білгород-Дністровський в порядку загального позовного провадження в підготовчому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, -

В С Т А Н О В И В:

Стислий виклад позиції позивача.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому просить суд:

- визначити місце проживання неповнолітньої дитини: сина ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , за адресою постійного проживання батька, а саме: АДРЕСА_1 , та відібрати неповнолітнього сина ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 у матері ОСОБА_2 без позбавлення її батьківських прав, у зв`язку із самостійним вихованням дитини батьком ОСОБА_1 без участі матері.

Свою заяву позивач обґрунтовує тим, що 02 липня 1994 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , дошлюбне прізвище ОСОБА_3 , укладено шлюб, який зареєстровано Староказацькою сільською Радою, Білгород-Дністровського району Одеської області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 .

Позивач та Відповідач мають спільну дитину, а саме: сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження дитини серії НОМЕР_3 від 22.02.2008 року, актовий запис за № 16).

20.07.2022 року Відповідач ОСОБА_2 звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до позивача з позовною заявою про розірвання шлюбу.

02 серпня 2022 року рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області по справі № 495/5121/22 було розірвано шлюб між позивачем ОСОБА_1 , та відповідачем ОСОБА_2 .

На даний момент ведення між сторонами спільного господарства та сумісне проживання фактично припинено.

Відповідно до приписів частини 1 статті 160 Сімейного кодексу України, позивач ОСОБА_1 , та відповідачка ОСОБА_2 , після припинення шлюбних відносин дійшли взаємної згоди щодо того, що їх син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , буде проживати разом з батьком ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки позивач має самостійний достатній заробіток.

Таким чином протягом року та на даний час син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично проживає із Позивачем за адресою: АДРЕСА_1 та перебуває на утриманні Позивача. Вказаний будинок на праві власності належить Позивачу.

Позивач вказує, що він повністю піклується за сином ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , до сина проявляється піклування та турбота, яка необхідна дитині. Увесь час відколи неповнолітній ОСОБА_4 проживає із Позивачем, дитина завжди була належним чином забезпечена усім необхідним, погодована та доглянута, з дитиною встановлений психологічний контакт.

За адресою проживання Позивача для дитини, створені належні умови для проживання, син ОСОБА_4 має власну кімнату, облаштовану відповідно до його потреб, у зв`язку із чим проживання дитини за місцем проживання батька, є належним місцем проживання та таким, що відповідатиме інтересам сина.

Відповідачка не проявляє до дитини уваги, не цікавиться життям дитини, розвитком, вихованням, обґрунтовуючи це зайнятістю.

При цьому матеріальний стан позивача дозволяє в повній мірі забезпечити дитину необхіднім харчуванням, повномірним розвитком, корисним дозвіллям.

Нещодавно, після того як Позивач ОСОБА_1 розірвав шлюб, з відповідачкою, остання самовільно, не повідомивши Позивача, змінила місце проживання сина ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди Позивача, як батька дитини, фактично викравши дитину.

ОСОБА_1 зазначає, що Відповідачка на даний час ніде не працює, не має достатніх коштів для існування та має намір виїхати з України до Німеччини задля оформлення статусу тимчасово переміщеної особи та отримання матеріальної допомоги для тимчасово переміщених осіб та у зв`язку із чим має намір вивезти із країни неповнолітнього ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Необхідність повернення дитини за її попереднім місцем проживання та відібрання дитини пов`язане із неналежною поведінкою Відповідачки по відношенню до спільного сина, відсутністю поваги до нього та прояву інтересу до його виховання.

Тим самим Відповідачка фактично ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків та не приймає участі у вихованні та утриманні дитини, морального та фізичного виховання дитини.

Такі обставини дають обґрунтовані підстави вважати, що проживання неповнолітнього ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 за місцем мешкання Відповідачки не відповідатиме найкращим інтересам дитини, оскільки ОСОБА_2 , на даний час ніде не працює, не має у власності житла, та, на думку позивача, намагається з допомогою малолітньої дитини забезпечити власні корисливі мотиви, заради отримання соціальної допомоги біженця в чужій країні.

Позивач зазначає, що не має судимості ані в Україні ані за її межами; не перебуває у наркологічному обліку та обліку психіатра; не має боргових зобов`язань перед будь-якими фінансовими установами, що виключає можливість зменшення обсягу витрат на власну дитину.

Також ОСОБА_1 вказує, що він не має жодних тяжких хронічних захворювань або схильність до них, не переніс травм або пошкоджень, що можуть викликати будь-які фізіологічні загострення в майбутньому.

Зазначене, на думку позивача безсумнівно свідчить про нормальний фізичний стан позивача, необхідний для догляду за дитиною та можливість брати активну участь у вихованні та дозвіллі дитини.

На підставі наведеного просить задовольнити позов.

Процесуальні дії.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21 грудня 2022 року провадження по справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

28.12.2022 року сторони у судове засідання не з`явились.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, згідно поданої заяви від 27.12.2022 року просить справу розглядати у його відсутність та задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася. 27.12.2022 року до суду надійшла заява відповідачки ОСОБА_2 про розгляд справи без участі відповідачки, відповідно до якої вказує, що вона підтверджує обставини, викладені позивачем у позові та визнає позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі, не заперечує щодо відібрання сина ОСОБА_4 у неї без позбавлення її батьківських прав та визначення місця проживання сина ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , за адресою постійного місця проживання позивача: АДРЕСА_1 . Вказує також, що наслідки визнання позову їй роз`яснені та зрозумілі.

У відповідності з ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У відповідності до ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Фактичні обставини справи.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав.

Судом було встановлено, що 02 липня 1994 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , дошлюбне прізвище ОСОБА_3 , укладено шлюб, який зареєстровано Староказацькою сільською Радою, Білгород-Дністровського району Одеської області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 .

Позивач та Відповідач мають спільну дитину, а саме: сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження дитини серії НОМЕР_3 від 22.02.2008 року, актовий запис за № 16).

20.07.2022 року Відповідач ОСОБА_2 звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до позивача з позовною заявою про розірвання шлюбу.

02 серпня 2022 року рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області по справі № 495/5121/22 було розірвано шлюб між позивачем ОСОБА_1 , та відповідачем ОСОБА_2 .

На даний момент ведення між сторонами спільного господарства та сумісне проживання фактично припинено.

Відповідно до приписів частини 1 статті 160 Сімейного кодексу України, позивач ОСОБА_1 , та відповідачка ОСОБА_2 , після припинення шлюбних відносин дійшли взаємної згоди щодо того, що їх син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , буде проживати разом з батьком ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки позивач має самостійний достатній заробіток.

Таким чином протягом року та на даний час син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично проживає із Позивачем за адресою: АДРЕСА_1 та перебуває на утриманні Позивача. Вказаний будинок на праві власності належить Позивачу.

Позивач вказує, що він повністю піклується за сином ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , до сина проявляється піклування та турбота, яка необхідна дитині. Увесь час відколи неповнолітній ОСОБА_4 проживає із Позивачем, дитина завжди була належним чином забезпечена усім необхідним, погодована та доглянута, з дитиною встановлений психологічний контакт.

За адресою проживання Позивача для дитини, створені належні умови для проживання, син ОСОБА_4 має власну кімнату, облаштовану відповідно до його потреб, у зв`язку із чим проживання дитини за місцем проживання батька, є належним місцем проживання та таким, що відповідатиме інтересам сина.

Відповідачка не проявляє до дитини уваги, не цікавиться життям дитини, розвитком, вихованням, обґрунтовуючи це зайнятістю.

При цьому матеріальний стан позивача дозволяє в повній мірі забезпечити дитину необхіднім харчуванням, повномірним розвитком, корисним дозвіллям.

Нещодавно, після того як Позивач ОСОБА_1 розірвав шлюб, з відповідачкою, остання самовільно, не повідомивши Позивача, змінила місце проживання сина ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди Позивача, як батька дитини, фактично викравши дитину.

ОСОБА_1 зазначає, що Відповідачка на даний час ніде не працює, не має достатніх коштів для існування та має намір виїхати з України до Німеччини задля оформлення статусу тимчасово переміщеної особи та отримання матеріальної допомоги для тимчасово переміщених осіб та у зв`язку із чим має намір вивезти із країни неповнолітнього ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Необхідність повернення дитини за її попереднім місцем проживання та відібрання дитини пов`язане із неналежною поведінкою Відповідачки по відношенню до спільного сина, відсутністю поваги до нього та прояву інтересу до його виховання.

Тим самим Відповідачка фактично ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків та не приймає участі у вихованні та утриманні дитини, морального та фізичного виховання дитини.

Такі обставини дають обґрунтовані підстави вважати, що проживання неповнолітнього ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 за місцем мешкання Відповідачки не відповідатиме найкращим інтересам дитини, оскільки ОСОБА_2 , на даний час ніде не працює, не має у власності житла, та, на думку позивача, намагається з допомогою малолітньої дитини забезпечити власні корисливі мотиви, заради отримання соціальної допомоги біженця в чужій країні.

Позивач зазначає, що не має судимості ані в Україні ані за її межами; не перебуває у наркологічному обліку та обліку психіатра; не має боргових зобов`язань перед будь-якими фінансовими установами, що виключає можливість зменшення обсягу витрат на власну дитину.

Також ОСОБА_1 вказує, що він не має жодних тяжких хронічних захворювань або схильність до них, не переніс травм або пошкоджень, що можуть викликати будь-які фізіологічні загострення в майбутньому.

Зазначене, на думку позивача безсумнівно свідчить про нормальний фізичний стан позивача, необхідний для догляду за дитиною та можливість брати активну участь у вихованні та дозвіллі дитини.

Під час розгляду справи відповідачка ОСОБА_2 позов ОСОБА_1 та обставини, на які позивач посилається, обґрунтовуючи вимоги, визнала у повному обсязі.

Позиція суду та оцінка аргументів сторін.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства").

Згідно із ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Статтею 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Частиною першою статті 162 СК України визначено, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

У частинах першій-третій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини насамперед необхідно виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан, тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 61-327цс18 відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини.

Враховуючи вищенаведені обставини, керуючись принципом максимального забезпечення прав та інтересів дитини, зважаючи на те, що відповідачка без згоди позивача змінила місце проживання їхнього сина та в ході розгляду справи визнала позов та не заперечувала щодо визначення місця проживання сина ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_1 , та відібрання сина ОСОБА_4 у матері без позбавлення її батьківських прав, суд вважає, що у зв`язку з відмовою матері виховувати дитину необхідно визначити місце проживання неповнолітнього сина ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою постійного проживання батька, а саме: АДРЕСА_1 , та відібрати неповнолітнього сина ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 у матері ОСОБА_2 без позбавлення її батьківських прав, що забезпечить якнайкращі інтереси дитини, а тому позов підлягає задоволенню.

Разом з тим, суд вважає за необхідне роз`яснити відповідачу, що матір дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною та участі у її вихованні і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування чи за рішенням суду.

Стосовно позовних вимог щодо відібрання дитини у матері без позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом з батьком, суд зазначає, що позивач просить визначити місце проживання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , разом з ним за адресою його проживання, а відповідачка надає згоду на це, яка зазначена в заяві про визнання позову. У зв`язку із чим суд приходить до висновку, що якщо спір між батьками щодо визначення місця проживання дитини відсутній, тобто батьки дитини дійшли згоди з приводу визначення місця проживання сина, звертатися до органу опіки та піклування щодо отримання висновку з приводу вказаного питання не є потрібним.

Висновки за результатами розгляду справи

Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що оскільки відповідачка ОСОБА_2 без згоди позивача змінила місце проживання їхнього сина ОСОБА_4 та в ході розгляду справи визнала позов і не заперечувала щодо визначення місця проживання сина із батьком та відібрання неповнолітнього ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , у матері ОСОБА_2 , без позбавлення її батьківських прав, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані та спрямовані на захист прав та законних інтересів неповнолітньої дитини, у зв`язку із чим позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 10, 90, 258, 259, 263, 265, 268, 293 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини задовольнити.

Визначити місце проживання неповнолітньої дитини: сина ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , за адресою постійного проживання батька, а саме: АДРЕСА_1 , та відібрати неповнолітнього сина ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 у матері ОСОБА_2 без позбавлення її батьківських прав, у зв`язку із самостійним вихованням дитини батьком ОСОБА_1 без участі матері.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи,якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.О.Боярський