ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3534/22 Справа № 201/3206/21 Суддя у 1-й інстанції - Наумова О. С. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

Дніпровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В.Лазаряна

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В.Лазаряна про визнання незаконними і скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Дніпровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В.Лазаряна (далі - ДНУЗТ) про визнання незаконними і скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 02 жовтня 2017 року між нею і ДНУЗТ укладено угоду № 36 про підготовку докторанта за рахунок державного замовлення. 30 вересня 2019 року її як докторанта на підставі наказу ректора ДНУЗТ № 738-ст відраховано з докторантури у зв`язку із закінченням терміну навчання та вирішено працевлаштувати згідно з угодою, укладеною з докторантом. 26 вересня 2019 року на підставі наказу ректора № 145-ос її, доцента, кандидата технічних наук, з 01 жовтня 2019 року по 30 червня 2022 року прийнято на посаду доцента кафедри «Економіки та менеджменту» на умовах строкового договору згідно її заяви від 18 вересня 2019 року. 01 жовтня 2019 року на підставі наказу ректора № 9 148-ос її з 01 жовтня 2019 року по 30 червня 2020 року прийнято на посаду 0,5 ст. доцента кафедри «Економіки та менеджменту» за сумісництвом на умовах строкового трудового договору згідно її заяви від 23 вересня 2019 року. Таким чином, з 01 жовтня 2019 року вона обіймала посаду доцента кафедри «Економіки та менеджменту» ДНУЗТ та 0,5 ставки доцента цієї ж кафедри за сумісництвом. 15 червня 2020 року наказом № 64-ос її звільнено як сумісника з посади 0,5 ставки доцента за сумісництвом з 30 червня 2020 року внаслідок закінчення строку трудового договору. Однак, вона продовжувала працювати на посаді доцента кафедри «Економіки та менеджменту» ДНУЗТ, припинивши виконувати додаткову роботу як сумісник. 28 вересня 2020 року вона подала заяву про переведення її з посади 1-ї ставки доцента кафедри « Економіки та менеджменту » на 0,85 ставки доцента цієї ж кафедри з 01 жовтня 2020 року по 31 серпня 2021 року. Втім як з`ясувалось, наказом ректора ДНУЗТ від 01 жовтня 2020 року № 122-ос її переведено на посаду 0,85 ставки доцента кафедри «Економіки та менеджменту» з 01 жовтня 2020 року по 31 грудня 2020 року. Хоча у заяві вона просила перевести її до 31 серпня 2021 року, інший період перебування на посаді не погоджувала, та вважала, що її було переведено на 0,85 ставки по 31 серпня 2021 року. Із наказом вона ознайомлена не була, копію не отримувала, тому не була обізнаною з тим, що строк її перебування на посаді 0,85 ставки доцента кафедри «Економіки та менеджменту» визначено до 31 грудня 2020 року.

Вказувала про те, що на засіданні кафедри 24 грудня 2020 року вона присутньою не була, оскільки перебувала на лікарняному, не отримувала 24 грудня 2020 року пропозиції на обіймання 0,62 ставки доцента і тому не могла ані відмовитися від такої ставки, ані здійснити будь-які інші юридично значимі дії. Була впевнена у тому, що продовжуватиме працювати на 0,85 ставки доцента до 31 серпня 2021 року. Після виходу з лікарняного 16 січня 2021 року засобами поштового зв`язку отримала попередження про звільнення з 02 березня 2021 року на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з відсутністю навантаження на другий семестр 2020-2021 навчального року та з ненаданням нею заяви про продовження трудових відносин на посаді 0,62 ставки доцента кафедри «Економіки та менеджменту». Після чого, звернулася із заявою про надання доступу до матеріалів особової справи, які надані були 18 лютого 2021 року. Після ознайомлення дізналася, що 31 грудня 2020 року ректором ДНУЗТ видано наказ про продовження для неї з 01 січня 2021 року по 02 березня 2021 року терміну роботи на посаді 0,85 ставки доцента кафедри «економіки та менеджменту» на умовах строкового договору. Підставою для видачі наказу є рапорт завідувача кафедри економіки та менеджменту. Вона не була обізнана про наявність цього наказу, не була з ним ознайомлена під розпис. Також не була ознайомлена з наказами від 01 жовтня 2020 року № 122-ос, від 31 грудня 2020 року № 182-ос про її призначення на 0,85 ставки. 25 лютого 2021 року наказом ректора ДНУЗТ № 22-ос її звільнено з 02 березня 2021 року з посади 0,85 ставки у зв`язку з відмовою продовжувати роботи внаслідок зміни істотних умов праці за п. 6 ст. 36 КЗпП України. Згідно рапорту завідувача кафедри від 29 грудня 2020 року, 24 грудня 2020 року на засіданні кафедри «Економіки та менеджменту» проведено розподіл навчального навантаження і штатних посад. ОСОБА_1 від запропонованої штатної посади 0,62 ставки доцента відмовилась. Проте вона 24 грудня 2020 року перебувала на лікарняному, не була присутня на засіданні кафедри і не знала, що їй запропоновано 0,62 ставки доцента. При цьому, іншим працівникам навантаження було збільшене. Вважає, що у дійсності змін в організації виробництва і праці не було, відповідних розпорядчих документів, наказів ректором ДНУЗТ не видавалось, вона з ними не була ознайомлена. Більш того, наказом відповідача від 12 березня 2021 року № 82-к «Про проведення конкурсного відбору на заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників університету загальним обсягом 1,15 ставки кафедри «Економіки та менеджменту» призначено проведення відповідного конкурсу на заняття ставки доцента. Вона не повідомлялася про зміну істотних умов праці за посадою, яку обіймала, а одразу поштою 16 січня 2021 року отримала повідомлення про припинення трудових відносин, а тому просила визнати незаконними і скасувати накази ректора ДНУЗТ від 01 жовтня 2020 року № 122-ос в частині визначення строку дії трудового договору із нею до 31 грудня 2020 року; від 31 грудня 2020 року № 182-ос - в частині продовження строку дії трудового договору до 02 березня 2021 року; визнати незаконним і скасувати наказ ректора університету від 25 лютого 2021 року № 22-ос про її звільнення, поновити її на посаді 0,85 ставки доцента кафедри, та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 122 169, 36 грн, моральну шкоду у розмірі 20 000 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 12 січня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним наказ ректора ДНУЗТ від 01 жовтня 2020 року № 122-ос в частині визначення строку дії трудового договору, укладеного з ОСОБА_1 до 31 грудня 2020 року; визнано незаконним наказ ректора ДНУЗТ від 31 грудня 2020 року №182-ос в частині продовження строку дії трудового договору, укладеного з ОСОБА_1 до 02 березня 2021 року; визнано незаконним наказ ректора ДНУТЗ від 25 лютого 2021 року № 22-ос про звільнення ОСОБА_1 з 02 березня 2021 року з посади 0,85 ставки доцента кафедри «Економіка та менеджмент» у зв`язку із відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України; поновлено ОСОБА_1 на посаді 0,85 ставки доцента кафедри «Економіки та менеджменту» ДНУЗТ з 02 березня 2021 року; стягнуто з ДНУЗТ на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02 березня 2021 року по день ухвалення рішення в розмірі 122 169, 39 грн без утримання з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів; стягнуто з ДНУЗТ на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 2 000 грн (т.2, а.с.38-46).

Не погодившись з таким рішенням, відповідач ДНУЗТ звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що наслідком звільнення працівника у період його непрацездатності є зміна дати звільнення, а не поновлення на роботі. Вказував, що стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу стягнуто з 02 березня 2021 року по день ухвалення рішення, в той час, як дія строкового трудового договору скінчилася б 31 серпня 2021 року. Зазначали, що правові підстави для поновлення позивача на роботі відсутні, але є підстави для зміни дати звільнення з 02 березня 2021 року на дату закінчення строкового трудового договору, а саме 31 серпня 2021 року (т.2, а.с.50-60).

Позивач своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України не скористалася.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що даний спір виник з трудових правовідносин, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення та виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 02 жовтня 2017 року між ОСОБА_1 і ДНУЗТ укладено угоду № 36 про підготовку докторанта за рахунок державного замовлення (т.1, а.с.64).

На підставі наказу ректора ДНУЗТ № 738-ст від 30 вересня 2019 року ОСОБА_1 відраховано з докторантури у зв`язку із закінченням терміну навчання та вирішено працевлаштувати згідно з угодою, укладеною з докторантом (т.1, а.с.65).

25 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернулася із заявою про прийняття її на роботу на посаду (1 ставку) доцента кафедри «Економіки та менеджменту» на умовах строкового договору з 01 жовтня 2019 року по 30 червня 2022 року (т.1, а.с.76).

За наказом ректора ДНУЗТ № 145-ос від 26 вересня 2019 року ОСОБА_1 , доцента, кандидата технічних наук, з 01 жовтня 2019 року по 30 червня 2022 року прийнято на посаду доцента кафедри «Економіки та менеджменту» на умовах строкового договору (т.1, а.с.66).

За наказом ректора ДНУЗТ № 122-ос від 01 жовтня 2019 року ОСОБА_1 , доцента, кандидата технічних наук, з 01 жовтня 2019 року по 30 червня 2020 року прийнято на посаду 0,5 ставки доцента кафедри «Економіки та менеджменту» за сумісництвом на умовах строкового трудового договору (т.1, а.с.67).

Отже, з 01 жовтня 2019 року позивач обіймала посаду доцента кафедри «Економіки та менеджменту» ДНУЗТ і 0,5 ставки доцента цієї ж кафедри за сумісництвом.

За наказом ДНУЗТ № 64-ос від 15 червня 2020 року ОСОБА_1 звільнено як сумісника з посади 0,5 ставки доцента за сумісництвом з 30 червня 2020 року внаслідок закінчення строку трудового договору.

Отже, ОСОБА_1 продовжувала працювати на кафедрі « Економіки та менеджменту » на посаді доцента кафедри (без сумісництва).

28 вересня 2020 року ОСОБА_1 подала заяву про переведення з 1-ї ставки доцента кафедри «Економіки та менеджменту» на 0,85 ставки доцента цієї ж кафедри з 01 жовтня 2020 року по 31 серпня 2021 року (т.1, а.с.77).

Наказом ректора ДНУЗТ від 01 жовтня 2020 року № 122-ос ОСОБА_1 переведено на посаду 0,85 ставки доцента кафедри «Економіки та менеджменту» з 01 жовтня 2020 року по 31 грудня 2020 року (т.1, а.с.67).

Наказом ректора ДНУЗТ від 31 грудня 2020 року № 182-ос продовжено з 01 січня 2021 року по 02 березня 2021 року термін роботи на посаді 0,85 ставки доцента кафедри «Економіки та менеджменту» на умовах строкового договору (т.1, а.с.68).

У період з 24 грудня 2020 року по 05 січня 2021 року включно позивач перебувала на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності від 06 січня 2021 року № 567840 (т.1, а.с.70).

24 грудня 2020 року, тобто у період перебування позивача на лікарняному, відбулося засідання кафедри «Економіка та менеджмент» у складі 8-ми осіб, яке оформлено протоколом № 7 (т.1, а.с.102).

На засіданні кафедри завідувачем кафедри ОСОБА_2 повідомлено про перерозподіл штатних одиниць у зв`язку з їх зменшенням. До кафедри доведено штатний розпис на 2-й семестр - 8 штатних одиниць. Загальне планове навчальне навантаження становить 5705 годин. У результаті групування встановлено, що на докторів наук нашої кафедри припадає 2206,5 годин, кандидатам наук 2653,5 годин, викладачами без ступеня виконуватиметься 930 годин. При 3-х штатних одиницях на групу докторів норма навантаження докторів наук становитиме 735,5 годин на ставку. При 3,54 штатних одиницях групи кандидатів наук норма навантаження кандидатів наук становитиме 749,5 годин на ставку. Та при 1,46 штатних одиницях групи викладачів без ступеня їх норма навантаження становитиме 637 годин на ставку. Таку диференціацію норм вважаю природною і доцільною, оскільки доктори наук більше часу витрачають на наукову роботу, а навантаження викладачів без наукового ступеня, у своїй більшості, складається з аудиторних занять. Також необхідно врахувати, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 щойно обрані на посади зі ставками 1,0, 1,0, 0,5 та 0,7 відповідно. Тому за принципом рівномірного розподілу штатних одиниць пропорційно навчальному навантаженню запропоновано затвердити новий штатний розпис. За цим штатним розписом позивачці ОСОБА_1 визначено 0,62 ставки. Штатний розпис було затверджено більшістю голосів.

Згідно із рапортом завідувача кафедри «Економіки та менеджменту» від 29 грудня 2020 року ОСОБА_2 на ім`я т.в.о. ректора ДНУЗТ, на підставі наказу від 22 грудня 2020 року № 434аг «Про розподіл штатних посад науково-педагогічних працівників кафедр на 2-й семестр 2020-2021 навчального року», у зв`язку з відсутністю повного навчального навантаження науково-педагогічних працівників, засіданням кафедри економіки та менеджменту від 24 грудня 2020 року (протокол № 7) проведено розподіл навчального навантаження і штатних посад, доцент ОСОБА_1 від запропонованої штатної посади 0,62 ставки доцента відмовилась (т.1, а.с.69).

30 грудня 2020 року працівниками ДНУЗТ (заступником начальника відділу кадрів ОСОБА_6 , в присутності провідного фахівця ВК ОСОБА_7 , провідного фахівця ВК ОСОБА_8 та фахівця 1 кат. ВК ОСОБА_9 ) складено Акт про запрошення до відділу кадрів ОСОБА_1 , а саме, про те, що в кабінеті відділу кадрів (кімн. 208) 30 грудня 2020 року о 10 годин 11 хвилин відбулася телефонна розмова в режими гучного зв`язку з доцентам каф. «Економіка та менеджмент» ОСОБА_1 про її запрошення до відділу кадрів. ОСОБА_1 повідомила, що вона хвора, знаходиться на лікарняному і не може прийти до відділу кадрів (т.1, а.с.103).

06 січня 2021 року працівниками ДНУЗТ складено Акт № 01 про відмову щодо ознайомлення з наказом, а саме, про те, що в кабінеті відділу кадрів (кімн. 208) 06 січня 2021 року в 09 годин 25 хвилин доценту ОСОБА_1 було запропоновано ознайомитися з наказом № 182-ос від 31 грудня 2020 року (пункт 282) щодо продовження її строкового договору з 01 січня 2021 року по 02 березня 2021 року. Прочитавши п. 282 вказаного наказу, ОСОБА_1 відмовилася від підпису в ознайомленні з цим пунктом наказу (т.1, а.с.104).

Як вказує позивач, після виходу із лікарняного, а саме, 16 січня 2021 року вона поштою отримала попередження про звільнення № 132 від 30 грудня 2020 року, яким повідомлено, що у зв`язку з відсутністю навантаження на другий семестр 2020-2021 навчального року та з ненаданням нею заяви про продовження трудових відносин на посаді 0,62 ставки доцента кафедри «Економіки та менеджменту», її попереджено про дострокове припинення трудових відносин з 02 березня 2021 року на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України (т.1, а.с.71).

На звернення позивача від 18 січня 2021 року щодо оскарження попередження про припинення трудових відносин № 132 від 30 грудня 2020 року, листом ДНУЗТ від 28 січня 2021 року № 50/93-21/3 повідомлено, що попередження - це письмова пропозиція працівникові продовжити роботу після того, як власник з дотриманням установленого двомісячного строку змінить істотні умови праці. Працівник може прийняти цю пропозицію та продовжувати роботу при змінених істотних умовах праці, але може й відмовитися від продовження роботи у зв`язку зі змінами істотних умов праці з наслідками, що випливають. Мінімальний двомісячний термін попередження встановлено законодавством для того, щоб працівник, якщо він не згоден працювати в нових умовах, мав змогу знайти собі іншу роботу. Протягом двох місяців від усіх відповідних працівників служба кадрів має одержати письмову заяву про згоду продовжувати роботу після зміни істотних умов праці або про їхню відмову працювати в нових умовах. При цьому працівник має право будь-коли змінити своє рішення. Працівники, що відмовилися продовжувати роботу у зв`язку зі змінами істотних умов підлягають звільненню на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП. Отже, враховуючи вищенаведене, ДНУЗТ вкотре пропонує позивачці до 02 березня 2021 року надати до відділу кадрів заяву про згоду продовжувати роботу після зміни істотних умов праці (на посаді 0,62 ставки доцента кафедри «Економіка та менеджмент») або про їхню відмову працювати в нових умовах (т.1, а.с.106).

Як вказує позивачка, після отримання попередження вона звернулася із заявою про ознайомлення з матеріалами особової справи, які надані їй на ознайомлення 18 лютого 2021 року. Після ознайомлення виявила, що 31 грудня 2020 року ректором ДНУЗТ видано наказ про продовження для ОСОБА_1 з 01січня 2021 року по 20 березня 2021 року терміну роботи на посаді 0,85 ставки доцента кафедри «економіки та менеджменту» на умовах строкового договору.

В подальшому, 24 лютого 2021 року працівниками ДНУЗТ складено Акт № 02 про відмову від надання заяви, а саме, про те, що в кабінеті начальника відділу кадрів (кімн. 205) 24 лютого 2021 року о 14 годині 10 хвилин доценту ОСОБА_1 запропоновано написати заяву про продовження трудових відносин з ДНУЗТ на другий семестр 2020-2021 н.р. зі зменшеною частиною ставки доцента каф. «Економіка та менеджмент», на що ОСОБА_1 відповіла відмовою надати таку заяву (т.1, а.с.105).

Наказом ректора університету № 22-ос від 25 лютого 2021 року ОСОБА_1 звільнено з 02 березня 2021 року з посади 0,85 ставки у зв`язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці за п. 6 ст. 36 КЗпП України (т.1, а.с.72).

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості, оскільки позивачем доведено незаконність оскаржуваних наказів та факт численних порушень трудового законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю.

Частина друга статті 3 КЗпП України передбачає можливість установлення особливостей праці, тобто особливостей правового регулювання певних трудових відносин, надаючи окремим підприємствам, установам, організаціям право регулювати трудові відносини їхніми статутами, положеннями.

Надавши це право КЗпП України, у статті 9 закріплює норму, якою забороняє підприємству, установі, організації уводити до своїх внутрішніх нормативних актів умови, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством про працю, в тому числі щодо оплати праці окремих категорій працівників, які визначаються відповідним законодавством та статутами підприємств, установ, організацій.

Статтею 43 Конституції України передбачено право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

За правилами ст. 4 Конвенції Міжнародної організації праці №158 від 22 червня 1982 року «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» (ратифікована 04 лютого 1994 року) трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, повязаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

Згідно ч.1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно приписів п. 1, 2 ч. 1 ст. 23 КЗпП України, трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін.

За змістом вказаних норм, умови праці в межах трудового договору повинні визначатися за угодою, тобто спільною домовленістю сторін, якщо ж трудовий договір укладений на визначений строк - цей строк повинен бути погодженим сторонами.

Термін строкового трудового договору встановлюється за погодженням сторін. Вносити пропозиції щодо терміну трудового договору має право кожна із сторін.

З матеріалів справи вбачається, що ані призначення позивачки наказом від 01 жовтня 2020 року № 122-ос на посаду 0,85 ставки доцента кафедри «Економіки та менеджменту» з 01 жовтня 2020 року по 31 грудня 2020 року, ані продовження з 01 січня 2021 року по 02 березня 2021 року терміну роботи позивачки на посаді 0,85 ставки доцентом кафедри «Економіки та менеджменту» на умовах строкового договору наказом від 31 грудня 2020 року № 182-ос жодним чином не погоджувалося сторонами, доводи апеляційної скарги цей висновок не спростовують.

Жодними доказами не підтверджено, що позивачка надавала згоду на укладення трудових договорів зі строками дії до 31 грудня 2020 року і до 02 березня 2021 року, а її заява про переведення з 1-ї ставки доцента кафедри «Економіки та менеджменту» на 0,85 ставки по 31 серпня 2021 року, свідчить про зворотнє. Із наказами позивачка ознайомлена не була і дізналася про їх існування лише після ознайомлення із матеріалами особової справи 18 лютого 2021 року.

Та обставина, що відповідачем складений 06 січня 2021 року акт № 01 про відмову позивачкою від ознайомлення з наказом № 182-ос від 31 грудня 2020 року (т.1, а.с.104), не свідчить, що їй дійсно указаний наказ був наданий на ознайомлення.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що накази ректора університету від 01 жовтня 2020 року № 122-ос та від 31 грудня 2020 року № 182-ос, в частині встановлення строків дії трудових договорів з ОСОБА_1 є незаконним, оскільки суперечить п. 2 ч. 1 ст. 21 КЗПП України, внаслідок не погодження сторонами трудового договору строку його чинності.

Не дивлячись на те, що фактично строк дії трудового договору по 02 березня 2021 року не було погоджено сторонами, наказом ректора ДНУТЗ від 25 лютого 2021 року № 22-ос, позивача звільнено з посади з посади 0,85 ставки доцента кафедри «Економіка та менеджмент», з 02 березня 2021 року, у зв`язку із відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Згідно з частинами першою-третьою статті 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров`я.

Тлумачення частини другої статті 32 КЗпП України дозволяє зробити висновок, що поняття «переміщення» передбачає у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором, зміну: робочого місця (тобто місця безпосереднього виконання роботи); структурного підрозділу у тій самій місцевості; роботи на іншому механізмі або агрегаті. Переміщення може здійснюватися тільки за умови, що не змінюється жодна з істотних умов трудового договору працівника. Таким чином, якщо переведення на іншу роботу пов`язане зі зміною трудових функцій працівника, місця роботи (місцевості), то переміщення в інший структурний підрозділ передбачає збереження обумовленого трудовим договором місця роботи і трудових функцій.

Згідно з частиною третьою статті 32 КЗпП України, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Попередженням є пропозиція працівникові продовжувати роботу після того, як власник з додержанням встановленого строку змінить істотні умови праці. Працівник може цю пропозицію прийняти і продовжувати роботу при змінених істотних умовах праці, а може відмовитися від продовження роботи у зв`язку із змінами істотних умов праці.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 серпня 2021 року у справі № 607/14453/20 (провадження № 61-10296св21) зазначено, що: «виходячи зі змісту частини третьої статті 32 КЗпП України, зміна істотних умов праці включає зміну системи та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших. Перелік істотних умов праці не є вичерпним. Про зміну істотних умов праці працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці (частина третя статті 32 КЗпП України). Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу (частина четверта статті 32 КЗпП України). З матеріалів справи не вбачається, що дійсно мала місце зміна істотних умов праці в університеті, у т.ч. для доцента кафедри «Економіка та менеджмент» ОСОБА_1 , яка зумовлювала її переведення з 0,85 ставки на 0,62 на 2020/2021 навчальний рік (зменшення навантаження).

На засіданні кафедри 24 грудня 2020 року позивачка не була присутня, а тому не мала змоги ознайомитися із цими документами, висловити власні пропозиції щодо свого навантаження, стосовно можливості викладання нею інших навчальних дисциплін. Питання про перерозподіл штатних одиниць, яке вирішувалося на засіданні кафедри 24 грудня 2020 року безпосередньо стосувалося умов праці позивачки і позивачці було запропоновано ставку 0,62 - одну із самих найменших. Та обставина, що позивачка не була присутня на засіданні кафедри, оскільки у період з 24 грудня 2020 року по 05 січня 2021 року перебувала на лікарняному, призвело до упередженого і необ`єктивного розподілу штатних одиниць. Доказів зворотного відповідачем не надано.

Як слідує із приписів норми ст. 32 КЗпП України роботодавець може в односторонньому порядку змінити істотні умови праці окремого працівника, повідомивши його не пізніше ніж за два місяці про зміну цих умов.

Разом із тим, фактично рішення про зміну істотних умов праці для ОСОБА_1 прийняте рішенням кафедри «Економіка та менеджмент», а не роботодавцем в особі ректора університету.

Доводи апеляційної скарги відповідача про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу лише за період з 02 березня 2021 року по 31 серпня 2021 року (строк дії договору встановлений у заяві ОСОБА_1 від 28 вересня 2020 року про переведення з 1-ї ставки доцента кафедри «Економіки та менеджменту» на 0,85 ставки доцента цієї ж кафедри з 01 жовтня 2020 року по 31 серпня 2021 року ), а не по день винесення рішення відхиляються.

Як і доводи апеляційної скарги про наявність правових підстав для зміни дати звільнення позивача з 02 березня 2021 року на 31 серпня 2021 року, а не для часткового задоволення позову та поновлення позивача на посаді.

Суд також прийшов до обґрунтованого висновку, що відповідачем, який наголошує на тому, що відбулася істотна зміна умов праці позивача, не був дотриманий і порядок повідомлення позивачки про зміну істотних умов праці.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції в судовому рішенні повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Дніпровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В.Лазаряна - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 12 січня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров