ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 676/4173/20

Провадження № 22-ц/4820/1710/22

Хмельницький апеляційний суд

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Костенка А.М. ( суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Спірідонової Т.В.

секретар судового засідання Кошельник В.М.

з участю представників ОСОБА_1 та ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 676/4173/22 за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 02 вересня 2022 року в складі судді Шевцової Л.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу гаража та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на земельну ділянку.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з апеляційними скаргами, суд

в с т а н о в и в:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 у якому, з урахуванням заяви про зміну підстав позову, просила визнати недійсним та скасувати договір купівлі-продажу гаража з підвалом, загальною площею 37,5 кв.м., придбаний 18.08.2017, реєстр №1135, посвідчений приватним нотаріусом Кам`янець-Подільського міського нотаріального округу Саварчуком М.М., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з однієї сторони та ОСОБА_2 з іншої сторони.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначала, що 17 серпня 2017 року вона на підставі договору купівлі-продажу придбала у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0416 га (кадастровий номер :07:001:0010) за адресою: АДРЕСА_1 .

18 серпня 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу передали у власність ОСОБА_2 цегляний гараж з підвалом за адресою: АДРЕСА_1 . У пункті 16 вказаного договору зазначено, що одночасно з посвідченням договору купівлі-продажу посвідчується договір купівлі-продажу земельної ділянки, загальною площею 0,0045 га, кадастровий номер :07:001:009, на якій розташований вищевказаний гараж.

Позивач зазначала, що фактично відповідачі уклали договір купівлі-продажу гаража, який розташований на земельній ділянці, яка їй належить, чим порушили її права, оскільки вона не може в повному обсязі використовувати дану земельну ділянку.

ОСОБА_2 подала зустрічну позовну заяву, у якій просила визнати за нею право власності на частину земельної ділянки, кадастровий номер :07:001:0010, на якій розташований гараж та необхідної для обслуговування гаража за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що на підставі договору купівлі-продажу, який було укладено 18 серпня 2017 року, вона є власником гаража за адресою: АДРЕСА_1 . При укладанні спірного договору не було зазначено відомостей про земельну ділянку, на якій розташований гараж, оскільки продавці ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уже не були власниками земельної ділянки, тому що відчужили її напередодні ОСОБА_1 . Вважала, що має право на частину придбаної ОСОБА_1 земельної ділянки, оскільки на ній знаходиться придбаний нею гараж.

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 02 вересня 2022 року в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у визнанні недійсним договору купівлі-продажу від 18 серпня 2017 року, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та невірного застосування норм матеріального права, просить рішення суду в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги зазначила, що 17 серпня 2017 року ОСОБА_3 із ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу передали у спільну сумісну власність подружжя ОСОБА_1 земельну ділянку (кадастровий номер :07:001:0010) загальною площею 0,0416 га за адресою: АДРЕСА_1 . 18 серпня 2017 року ОСОБА_3 із ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу передали ОСОБА_2 у спільну сумісну власність подружжя цегляний гараж з підвалом, що знаходиться у дворі будинку АДРЕСА_1 . У пункті 16 вищевказаного договору зазначено, що одночасно з посвідченням договору купівлі-продажу гаражу посвідчується договір купівлі-продажу земельної ділянки, загальною площею 0,0045 га, кадастровий номер :07:001:009, на якій розташований гараж. При цьому, згідно висновку експерта №27/21 від 23.02.2022 гараж знаходиться на земельній ділянці із кадастровим номером :07:001:0010, яка належить ОСОБА_1 .

Зазначає, що згідно норм Земельного кодексу України, істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`яжу з набуттям права власності на ці об`єкти. Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов`язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера. Таким чином у договорі купівлі-продажу гаража від 18.08.2017 повинно було бути зазначено дійсний кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на відповідний об`єкт нерухомого майна. Проте, у договорі купівлі-продажу гаража від 18.08.2017 зазначено кадастровий номер земельної ділянки :07:001:0009, а фактично об`єкт нерухомого майна знаходиться на частині земельної ділянки за кадастровим номером :07:001:0010, що належить ОСОБА_1 . Відтак, даний договір купівлі-продажу є недійсним, оскільки у ньому фактично відсутня (зазначена інша земельна ділянка) істотна умова договору, а саме кадастровий номер земельної ділянки на якій розташований гараж.

ОСОБА_2 не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, подала апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким зустрічні позовні вимоги задовольнити.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги зазначила, що висновок суду першої інстанції про те, що відповідач повинна була б вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості, у попереднього власника, є необгрунтованим. Зазначає, що у зв`язку із зміною власника земельної ділянки, яким з 17 серпня 2017 року стала ОСОБА_1 , такий захист прав відповідача є неможливим, оскільки на момент відчуження гаража, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не були власниками земельної ділянки. Крім того, вважає помилковою позицію суду першої інстанції про те, що визнання права власності на частину земельної ділянки, на якій знаходиться гараж і яка необхідна для його обслуговування, належній на праві власності ОСОБА_1 , є порушенням права останньої, оскільки на момент придбання позивачем земельної ділянки, на ній уже був збудований гараж, що було відомо для ОСОБА_1 . При цьому, зазначає, що оскільки договору купівлі-продажу земельної ділянки передував договору купівлі-продажу гаража, у позивача не виникало запитань з приводу наявності на вказаній земельній ділянці гаража.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що їх слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так судом встановлено, що 17 серпня 2017 року ОСОБА_3 , яка діяла від свого імені та в інтересах ОСОБА_4 , (Продавець), та ОСОБА_1 (Покупець) уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Кам`янець-Подільського міського нотаріального округу Саварчуком М.М., згідно якого Продавець передала у спільну сумісну власність подружжя Покупцю майно, а саме: земельну ділянку площею 0,0416 га, кадастровий номер :07:001:0010, за адресою: АДРЕСА_1 .

18 серпня 2017 року між ОСОБА_3 , яка діяла від свого імені та в інтересах ОСОБА_4 (Продавець), та ОСОБА_2 (Покупець) було укладено договір купівлі продажу гаража, посвідчений приватним нотаріусом Кам`янець-Подільського міського нотаріального округу Саварчуком М.М., відповідно до якого продавець передала у спільну сумісну власність подружжя покупцю цегляний гараж з підвалом, що знаходиться у дворі будинку АДРЕСА_1 .

Розмір гаража становить 37,5 кв.м. (п.3 договору купівлі-продажу).

В п.16 договору купівлі-продажу від 18 серпня 2017 року вказано, що одночасно з посвідченням договору купівлі-продажу гаража посвідчується договір купівлі-продажу земельної ділянки, загальною площею 0,0045 га, кадастровий номер 681040000:07:001:009, на якій розташований гараж.

18 серпня 2017 року, між ОСОБА_3 , яка діяла від свого імені та в інтересах ОСОБА_4 (Продавець), та ОСОБА_2 (Покупець) було укладено договір купівлі земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Кам`янець-Подільського міського нотаріального округу Саварчуком М.М., відповідно до якого продавець передала у спільну сумісну власність подружжя покупцю земельну ділянку. площею 0,0045 га кадастровий номер :07:001:0009 за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно висновку експерта № 27/21 від 23.02.2021, площа земельної ділянки необхідної для обслуговування цегляного гаража, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , придбаний ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 17.08.2017 року, складає 0,0043 га (43 кв.м.). Будівля гаража, що придбаний ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 17.08.2017, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться частково (в натурі на місцевості) на земельній ділянці з кадастровим номером :07:001:0010 та площа, яку займає будівля гаража на земельній ділянці з кадастровим номером :07:001:0010, складає 0,0021 га (21 кв.м).

При цьому з висновку експерта вбачається, що інша частина гаража, площею 16,5 кв.м., знаходиться на іншій земельній ділянці.

Крім того у висновку експерта відсутні дані щодо того чи це земельна ділянка з кадастровим номером :07:001:0009, власником якої є ОСОБА_2 чи це інша земельна ділянка комунальної чи приватної форми власності.

За поясненнями представників сторін в апеляційному суді земельна ділянка, на якій розташована частина гаража, площею 16.5 кв.м., є комунальною власністю органів місцевого самоврядування м. Кам`янець-Подільський.

Щодо вимог ОСОБА_1 про визнання недійним договору купівлі-продажу гаража від 17.08.2017 за адресою: АДРЕСА_1 , колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 391 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Частинами 1-5 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

При цьому, під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

В постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року по справі № 462/5804/16-ц вказано, що відповідно до статті 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи. У статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору. Верховним Судом також враховується, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом визнання оспорюваних договорів недійсними не є ефективним засобом відновлення порушеного права позивача, адже за загальним правилом наслідком встановлення судом недійсності правочину є реституція. Відповідно, визнання договорів щодо відчуження спірного майна недійсними не матиме наслідком звільнення земельної ділянки чи усунення перешкод у користуванні нею, а тому не відновить порушеного права позивача, який не є власником майна, відчуженого за оспорюваним договором купівлі-продажу.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на наведене, заявлена вимога про визнання договору купівлі-продажу гаража недійсним не є ефективним способом захисту порушеного права позивача, оскільки, як уже зазначалось вище, наслідком встановлення судом недійсності правочинів є реституція.

Колегія суддів зазначає, що визнання недійсним договору купівлі-продажу гаража не матиме наслідком звільнення земельної ділянки чи усунення перешкод у користуванні нею, так як право власності на нерухоме майно - гараж, який частково розташований на земельній ділянці, яка належить позивачу перейде до попередніх власників продавців гаража ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та фактично утвориться правовий колапс, гараж буде належати одним фізичним особам, а земельні ділянки, на яких він розташований двом різним власниками земельних ділянок, а тому не відновить порушеного права позивача, яка не є власником майна, відчуженого за оспорюваним договором купівлі-продажу.

Отже, апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 , звернувшись до суду з вимогою про визнання договору купівлі-продажу гаража від 18.08.2017 недійсним, стороною якого вона не була, обрала неналежний спосіб захисту свої прав, а тому суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позову в цій частині.

Щодо вимог ОСОБА_2 за зустрічним позовом про визнання за нею права власності на земельну ділянку, на якій розташований гараж та необхідної для обслуговування гаража, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно вимог ст. 377 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації).

Відповідно до ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

У відповідності до ст. 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 317, ч. ч. 1, 2 і 3 ст. 319 та ч. 1 ст. 321 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Отже, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Стаття 41 Конституції України передбачає непорушність права приватної власності. Непорушність права власності полягає в його недоторканності, а водночас і в недоторканості самого майна власника. Всі особи мають утримуватися від безпідставного заволодіння майном власника та завдання йому шкоди. Не допускається також протиправне позбавлення права власності або обмеження в його здійсненні.

Відповідно до ч.1 ст.120 Земельного кодексу України (далі ЗК України) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Згідно зі ст. 125 ЗК України право власності (користування) на земельну ділянку, виникає з моменту державної реєстрації цих прав.

Принцип спільної юридичної долі нерухомого майна та земельної ділянки, на якій це майно розміщене, закріплений наведеними законодавчими нормами, зумовлений невіддільністю нерухомого майна від земельної ділянки, на якій воно розміщене, і яка фактично є його частиною, та має на меті дотримання законних прав та інтересів власника нерухомого майна, а також забезпечення можливості реалізації ним відповідних правомочностей власника щодо володіння, користування та розпорядження цим майном.

Однак при цьому, дотримуючись принципу спільної юридичної долі нерухомого майна та земельної ділянки, на якій це майно розміщене, колегія суддів вважає неприпустимим порушення конституційного права ОСОБА_1 щодо непорушності її права власності.

Відповідно до наданих сторонами доказів, на момент переходу права власності на гараж до покупця ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 18.08.2017, право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :07:001:0010, було зареєстроване за ОСОБА_1 згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17.08.2017, окремо від права власності на гараж.

Тобто, станом на момент реєстрації права власності за ОСОБА_2 на гараж у 2017 році, і станом на теперішній час ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, кадастровий номер :07:001:0010, на підставі договору купівлі-продажу від 17.08.2017 року і її право власності є непорушним.

Таким чином, оскільки земельна ділянка є окремим об`єктом цивільних прав, який відповідно ст. 182 ЦК України підлягає державній реєстрації, апеляційний суд приходить до висновку, що відсутні підстави для визнання за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку під гаражем, належну ОСОБА_1 .

Також, під час судового розгляду, судом надався час сторонам для мирного врегулювання даного спору, проте сторони не дійшли згоди з приводу вартості даної земельної ділянки та можливості оформлення її в позасудовому порядку.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтування позивачем за зустрічним позовом своїх вимог ст.ст. 120, 125 ЗК України, ст. 377 ЦК України та практикою Верховного Суду не є вірним, оскільки посилання на зазначені норми права можливо за укладення сторонами добровільно цивільно-правового договору, спадкування, приватизації, проте відчуження нерухомого об`єкту гаражу відбувалося шляхом укладення договору купівлі-продажу, а земельна ділянка є окремим визначеним об`єктом права власності, що належить саме ОСОБА_1 , яке не є стороною правочину по відчуженню гаража.

Крім того як вбачається з висновку експерта №27/21 від 23.02.2021, будівля гаража, що придбаний ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 18.08.2017, по АДРЕСА_1 , знаходиться частково (в натурі на місцевості) на земельній ділянці з кадастровим номером :07:001:0010, площа, яку займає будівля гаража на даній земельній ділянці, складає 0,0021 га (21 кв.м), а площа земельної ділянки необхідної для обслуговування цегляного гаража 0,0043 га (43 кв.м.).

При цьому, з висновку експерта вбачається, що інша частина гаража, площею 16,5 кв.м., знаходиться на іншій земельній ділянці, однак у висновку експерта відсутні дані щодо того чи це земельна ділянка з кадастровим номером :07:001:0009, власником якої є ОСОБА_2 чи це інша земельна ділянка комунальної чи приватної форми власності, а за поясненнями представників сторін в апеляційному суді земельна ділянка, на якій розташована частина гаража, площею 16.5 кв.м., є комунальною власністю органів місцевого самоврядування м. Кам`янець-Подільський.

В своїй зустрічній заяві ОСОБА_2 просила визнати за нею право власності на частину земельної ділянки, кадастровий номер :07:001:0010, на якій розташований гараж та необхідної для обслуговування гаража за адресою: АДРЕСА_1 , не зазначаючи площу.

Фактично ОСОБА_2 просила визнати за нею право власності на частину земельної ділянки під об`єктом нерухомості, в той же час вона не просить суд вирішити питання щодо права власності на іншу частину земельної ділянки під об`єктом нерухомості, яка перебуває в комунальній чи приватній власності інших осіб.

Такий спосіб захисту своїх прав ОСОБА_2 не є належним та ефективним способом захисту її прав, оскільки за нормами цивільного та земельного законодавства до особи, яка набула право власності на споруду переходить право власності, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача), тобто предметом позову на підставі норм ст. 377 ЦК України та 120 ЗК України є земельна ділянка, на якій розташований весь об`єкт нерухомості з урахуванням площу необхідної для його обслуговування, а не частина земельної ділянки під таким об`єктом.

При цьому визнання права власності за ОСОБА_2 на частину земельної ділянки під об`єктом нерухомості унеможливить виконання такого рішення шляхом реєстрації права власності на таку частину, адже ОСОБА_2 при набутті права власності на об`єкт нерухомого майна набула право власності чи користування на земельну ділянку, на якій такий об`єкт розміщений і лише така земельна ділянка є об`єктом речових прав та підлягає державній реєстрації в розмірах і конфігурації об`єкта нерухомості з урахуванням площу необхідної для його обслуговування.

За таких обставин, судом не вбачається підстав для визнання за позивачем права власності на частину земельної ділянки, кадастровий номер :07:001:0010, на якій розташоване нежитлове приміщення гараж та яка належить на праві власності ОСОБА_1 , з підстав, наведених у позові.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_2 за зустрічним позовом також не підлягають задоволенню.

З вищевказаних підстав доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 ОСОБА_2 слід відхилити, оскільки дані доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Сторони не позбавлені можливості вирішити даний спір шляхом його врегулювання в спосіб, передбачений цивільним законодавством з участю органу місцевого самоврядування (припинення права на частку земельної ділянки зі сплатою компенсації за згодою сторін, зміна конфігурацій земельних ділянок, їх розподілу тощо).

Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги на вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 02 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 грудня 2022 року.

Судді А.М. Костенко

Р.С. Гринчук

Т.В. Спірідонова