Провадження № 2/755/926/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" грудня 2022 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді - Катющенко В.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення боргу за договором страхування, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі - МТСБУ) заборгованість за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності АІ/5614065 у розмірі 25 910,21 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 21.04.2016 сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю її автомобіля марки Ford escort», д.н.з. НОМЕР_1 та транспортного засобу марки «ГАЗ-330232-14 СПГ», д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , якого постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17.05.2016 визнано винним у вчиненні ДТП. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «ГАЗ-330232-14 СПГ», д.н.з. НОМЕР_2 була застрахована страховою компанією - приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Україна» (далі - ПрАТ «СК «Україна») на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальністю власників наземних транспортних засобів серія АІ/5614065. 21.06.2016 здійснено оцінку автомобіля марки Ford escort», д.н.з. НОМЕР_1 та визначено вартість матеріального збитку на підставі звіту № 242 у розмірі 122 879,78 грн. 17.08.2016 вона звернулася до ПрАТ «СК «Україна» із заявою про виплату страхового відшкодування, яка не була здійснена протягом строку, встановленого Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальністю власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 р. № 1961-IV. Вважає, що окрім заборгованості із виплати страхового відшкодування у розмірі 44 535,70 грн, відповідач з 15.11.2016 має сплатити їй передбачену п. 36.5 ст. 36 Закону пеню у розмірі 15 479,87 грн, а також на підставі ст. 625 ЦК України - інфляційний збиток - 8 717,34 грн та 3% річних - 1 713 грн. Ухвалою Господарського суду м. Києва від 17.07.2019 у справі № 910/842/18 постановлено ліквідувати ПрАТ «СК «Україна» як юридичну особу у зв`язку з банкрутством, у зв`язку з чим вважає, що на підставі п.п. ґ п. 41.1. ст. 41 Закону на МТСБУ покладено обов`язок з виконання зобов`язань за полісом серія АІ/5614065. Однак, звернувшись до відповідача 20.08.2019 та подавши усі необхідні документи, МТСБУ листом від 18.11.2019 позивача було повідомлено про виконання рішення щодо виплати страхового відшкодування в частині у розмірі 44 535,70 грн. Звернувшись до МТСБУ 22.10.2021 із заявою про виконання зобов`язань за договором страхування у повному обсязі (оплата інфляційних втрат, 3% річних та пені), позивач 27.10.2021 отримала повідомлення про відмову у здійсненні вказаних виплат з посиланням на те, що Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальністю власників наземних транспортних засобів» не передбачено покладення на МТСБУ обов`язку виконувати інші зобов`язання платоспроможного страховика, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Також просила стягнути з відповідача на свою користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 157 грн.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03.12.2021 відкрито провадження у цій справі, за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, яким роз`яснено їх право подати заяви по суті справи та визначено відповідні процесуальні строки.

Копію вказаної ухали суду разом з копією позовної заяви з додатками відповідачем було отримано 17.12.2021.

24.12.2021 р. представник позивача - адвокат Більчук О.О. подав до суду уточнення до розміру витрат на професійну правничу допомогу, зазначивши суму - 6 477,55 грн.

04.01.2022 р. від представника відповідача - адвоката Проца А.В. надійшов відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальністю власників наземних транспортних засобів» передбачає виключний перелік регламентних виплат, що здійснює МТСБУ на умовах, визначених цим Законом. Ухвалою Господарського суду м. Києва від 17.07.2019 у справі № 910/842/18 постановлено ліквідувати ПрАТ «СК «Україна» як юридичну особу у зв`язку з банкрутством, затверджено звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс. Оскільки вказаною ухвалою суду встановлено, що відповідальність за порушення грошового зобов`язання ПрАТ «СК Україна» вважаються повністю погашеними на підставі ч. 5 ст. 45 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника та визнання його банкрутом», позивач не звертався до Господарського суду із заявою про визнання грошових вимог, а МТСБУ не є ані правонаступником, ані стороною договору обов`язкового страхування, тому на відповідача не може бути покладений обов`язок щодо оплати інфляційних втрат, 3% річних та пені. Вказує, що згідно з підпунктом «ґ» пункту 41.1 статті 41 Закону МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Затвердження ухвалою Господарського суду м. Києва від 17.07.2019 ліквідаційного балансу у справі про банкрутство надало МТСБУ повноваження розглядати заяви про проведення регламентних виплат за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальністю власників наземних транспортних засобів, укладеними таким банкрутом. З огляду на положення вказаної норми Закону (підпункт «ґ» пункт 41.1 статті 41) МТСБУ має повноваження лише у частині відшкодування шкоди за договором обов`язкового страхування, а не виконання інших зобов`язань неплатоспроможного колишнього учасника МТСБУ, у тому числі пов`язаних із своєчасністю здійснення виплати страхового відшкодування. Оскільки МТСБУ не порушило передбачений Законом (п.36.2 ст. 36) строк прийняття рішення щодо регламентної виплати з дня звернення позивача із заявою про виплату страхового відшкодування, тому штрафні санкції у вигляді пені не можуть бути застосовані до відповідача. Також сплата 3% річних та інфляційних втрат, що є відповідальністю за порушення грошового зобов`язання, не є обов`язком відповідача, оскільки відповідальність має індивідуальний характер та не може бути застосована до іншої особи. Також вказує, що саме з дати настання страхового випадку починається строк позовної давності, який закінчився 21.04.2019 (спеціальний - 21.04.2017), що є підставою для відмови у задоволенні позову в частині вимог про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат. Крім того, просив розглянути справу з повідомленням сторін для дослідження доказів та зменшити витрати на правову допомогу у зв`язку з непропорційністю до ціни позову.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 11.01.2022 клопотання представника МТСБУ - Проц А.В. про розгляд справи з повідомленням сторін залишено без задоволення.

01.02.2022 р. представник позивача - адвокат Більчук О.О. подав до суду клопотання про визнання поважними причини пропуску строку позовної давності щодо пені, мотивуючи його тим, що початок перебігу строку позовної давності щодо пені почав свій відлік 17.07.2019 (позов подано 26.11.2021) - з моменту ліквідації страховика, що встановлено ухвалою Господарського суду м. Києва від 17.07.2019, про що зазначено у постанові Верховного Суду від 07.09.2021 у справі № 910/14293/19. Також звертає увагу, що п.12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України визначено продовження строків, визначених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), тобто строк позовної давності, завершення якого припадало на період дії карантину, продовжився і не є пропущеним.

Інших заяв по суті справи не надходило.

Згідно вимог ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Таким чином, суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що 21.04.2016 сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю її автомобіля марки Ford escort», д.н.з. НОМЕР_1 та транспортного засобу марки «ГАЗ-330232-14 СПГ», д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , якого постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17.05.2016 визнано винним у вчиненні ДТП.

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «ГАЗ-330232-14 СПГ», д.н.з. НОМЕР_2 була застрахована страховою компанією - приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Україна» (далі - ПрАТ «СК «Україна») на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальністю власників наземних транспортних засобів серія АІ/5614065.

21.06.2016 здійснено оцінку автомобіля марки Ford escort», д.н.з. НОМЕР_1 та визначено вартість матеріального збитку на підставі звіту № 242 у розмірі 122 879,78 грн.

17.08.2016 позивач звернулася до ПрАТ «СК «Україна» із заявою про виплату страхового відшкодування, яка не була здійснена протягом строку, встановленого Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальністю власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 р. № 1961-IV.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 901 ЦК України).

Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується в разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно зі статтею 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, за якою страховик бере на себе зобов`язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 № 1961-IV (далі - Закон № 1961-IV).

Закон № 1961-IV регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Пунктом 9.1 статті 9 Закону № 1961-IV страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 511 ЦК України у випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Таким чином, грошовим зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У частині третій статті 510 ЦК України визначено, що якщо кожна зі сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Саме до таких грошових зобов`язань належить укладений договір про надання послуг, оскільки він установлює ціну договору - страхову суму.

З наведеного можна зробити висновок, що правовідносини з виплати страхового відшкодування, які склалися між сторонами у справі на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, є грошовим зобов`язанням.

Таким чином, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Така правова позиція узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 06.06.2012 у справі № 303/2147/14-ц (провадження № 6-49цс12), а також Верховного Суду, викладеними у постановах від 30.01.2018 у справі № 910/17993/15, від 28.02.2018 у справі № 149/344/15-ц, від 06.06.2019 у справі № 758/8819/16-ц, від 26.06.2019 у справі № 760/2905/16-ц, від 04.09.2019 у справі № 280/2625/13-к, від 16.10.2019 у справі № 452/3519/15.

Крім того, у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 910/22034/15 зроблений висновок, що стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, з яким погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18).

Враховуючи, що 17.08.2016 позивач звернулася із заявою до ПрАТ «СК «Україна» про виплату страхового відшкодування, яка не була здійснена протягом строку, встановленого Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальністю власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 р. № 1961-IV, а також з урахуванням сталої судової практики Верховного Суду, суд дійшов висновку про обов`язок страхової компанії виконати грошове зобов`язання, передбачене договором страхування, зокрема виплатити суму страхового відшкодування, та, у разі прострочення боржником (страховою компанією) - на підставі частини другої статті 625 ЦК України сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що ухвалою Господарського суду м. Києва від 17.07.2019 у справі № 910/842/18 постановлено ліквідувати ПрАТ «СК «Україна» як юридичну особу у зв`язку з банкрутством.

20.08.2019 позивач звернулася до МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування, а також виконання обов`язку з огляду на положення підпункту «ґ» пункт 41.1 статті 41 Закону № 1961-IV, однак МТСБУ листами від 18.11.2019 та від 27.10.2021 позивача було повідомлено лише про виконання рішення щодо виплати страхового відшкодування в частині у розмірі 44 535,70 грн та відмову у здійсненні решти виплат з посиланням на те, що Законом № 1961-IV не передбачено покладення на МТСБУ обов`язку виконувати інші зобов`язання платоспроможного страховика.

Щодо нарахування пені за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, суд враховує, що наслідки прострочення страховиком відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну, визначені нормами статті 36 Закону, згідно з пунктом 36.5 якої за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Отже, право постраждалої особи (іншої особи, яка набула таке право) щодо відшкодування не лише шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а й відповідальності за несвоєчасне виконання страховиком (у визначених законом випадках - МТСБУ) такого обов`язку (регламентної виплати), передбачене нормами чинного законодавства та підтверджується сталою судовою практикою.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача посилався на те, що позивач не зверталася до Господарського суду м. Києва із заявою про визнання грошових вимог до боржника, а оскільки ухвалою Господарського суду м. Києва від 17.07.2019 у справі№ 910/842/18 постановлено ліквідувати ПрАТ «СК «Україна» як юридичну особу у зв`язку з банкрутством, то зобов`язання ПрАТ «СК Україна» вважаються повністю погашеними на підставі ч. 5 ст. 45 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника та визнання його банкрутом».

Ключові доводи та позиція відповідача у цій справі полягають у тому, що він несе відповідальність за зобов`язаннями ліквідованих (у даному випадку із застосуванням процедури банкрутства) страховиків виключно в межах регламентних виплат (страхового відшкодування), натомість інші нарахування, а саме пов`язані з несвоєчасним виконанням такого зобов`язання (як то 3% річних, інфляційні втрати та пеня), зокрема визнані у справі про банкрутство ліквідованого страховика, мають бути списані - визнані погашеними в силу статті 45 Закону про банкрутство.

З огляду на викладене суд дійшов наступних висновків.

Правовідносини за договором страхування в процедурі ліквідації страховика і після її завершення врегульовані Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (згідно наведеного вище скорочення - Закон № 1961-IV) та Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника та визнання його банкрутом» (відповідно до приписів якого здійснювалось провадження у справі № 910/842/18 про банкрутство ПрАТ «СК «Україна»).

За загальним правилом, викладеним в пункті 3 статті 20 Закону України «Про страхування», при настанні страхового випадку страховик зобов`язаний здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом.

Норми статті 87 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника та визнання його банкрутом» (відповідно до приписів якого здійснювалось провадження у справі № 910/842/18 про банкрутство ПрАТ «СК «Україна») не регулюють наслідки незадоволення вимог кредиторів в процедурі банкрутства страховика через недостатність у нього майна, а норма частини п`ятої статті 45 Закону про банкрутство встановлює, що вимоги, не задоволені за недостатністю майна, вважаються погашеними.

Натомість спеціальні норми Закону № 1961-IV встановлюють виняток з цього правила щодо страховиків та визначають порядок задоволення вимог кредиторів страховика, що не були задоволені у процедурі банкрутства страховика через недостатність майна страховика.

Зокрема, відповідно до пункту 20.3 статті 20 Закон № 1961-IV у разі ліквідації страховика за рішенням визначених законом органів обов`язки за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності виконує ліквідаційна комісія. Обов`язки страховика за такими договорами, для виконання яких у страховика, що ліквідується, недостатньо коштів та/або майна, приймає на себе МТСБУ. Виконання обов`язків у повному обсязі гарантується коштами відповідного централізованого страхового резервного фонду МТСБУ на умовах, визначених цим Законом.

Підпунктом "ґ" пункту 41.1. статті 41 Закон № 1961-IV передбачено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння, у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

За змістом викладених норм, що регулюють правила переходу від ліквідованого страховика до МТСБУ обов`язків за договором страхування, МТСБУ виконує обов`язки цього страховика відповідно до умов договору страхування в повному обсязі.

При цьому преамбула статті 41 Закон № 1961-IV - щодо відшкодування МТСБУ шкоди на умовах, визначених цим Законом не може тлумачитись без взаємозв`язку із положеннями підпункту "ґ" пункту 41.1. цієї статті та із положеннями пункту 20.3 статті 20 Закону, пункту 3 статті 20 Закону України «Про страхування». Зазначені нормативні акти в цілому та наведені норми, зокрема, не передбачають винятків із загального правила про майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені) та відповідно до статті 625 ЦК України - сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми.

У спірних правовідносинах акцент потрібно ставити не на відшкодуванні шкоди, яка відшкодовується МТСБУ у випадках, передбачених статтею 41 Закону № 1961-IV, а саме не переході до МТСБУ обов`язків за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності тих страховиків, які ліквідовані, що передбачено положеннями пункту 20.3 статті 20 та статтею 41 цього Закону.

Отже, МТСБУ не звільняється від обов`язку сплачувати за страховика, що допустив прострочення виплати суми страхового відшкодування, передбачені законом (частина друга статті 625 ЦК України та пункт 36.5 статті 36 Закону № 1961-IV) суми 3 % річних, інфляційних втрат та пені, нарахованих за прострочення ліквідованим страховиком виплати суми страхового відшкодування, оскільки ці нарахування в силу закону (частина друга статті 625 ЦК України та пункт 36.5 статті 36 Закону № 1961-IV) є невід`ємною/складовою частиною боргу зі сплати страхового відшкодування за договором страхування.

Разом з тим, для підтвердження правильності цієї позиції позивачем не доведено факт визнання у справі про банкрутство її кредиторських вимог до ПрАТ «СК «Україна» як на суму страхового відшкодування, так і на спірні у цій справі суми 3 % річних, інфляційних втрат та пені, оскільки за змістом ч. 8 ст. 87 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) страхувальник має право вимагати страхові виплати за договором страхування, за якими страховий випадок настав до дня прийняття господарським судом постанови про визнання страховика банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури.

Положеннями ч. 1 ст. 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), який також підлягає застосуванню до правовідносин, що виникли між сторонами (він є спеціальним і його положення є пріоритетними у цих правовідносинах), встановлено, що конкурсні кредитори за вимогами, які виникли до дня порушення провадження у справі про банкрутство, протягом 30 днів від дня опублікування в офіційному друкованому органі оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують.

Також варто також зауважити, для вирішення спору про покладення на МТСБУ (відповідно до пункту 20.3 статті 20 та підпункту «ґ» пункту 41.1. статті 41 Закону № 1961-IV) обов`язку сплачувати за ліквідованого страховика окрім суми страхового відшкодування також 3 % річних, інфляційних втрат та пені, нарахованих в силу закону за прострочення виплати страхового відшкодування, допущене страховиком, обставини прострочення МТСБУ виплати страхувальнику цього страхового відшкодування не входять до предмету дослідження та доказування, як такі, що не мають значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись нормами вищенаведеного законодавства, діючого на час виникнення спірних правовідносин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з МТСБУ на користь позивача 3 % річних, інфляційних втрат та пені, оскільки позивач із письмовою заявою до господарського суду з вимогами до боржника не зверталася, ухвалою Господарського суду м. Києва кредитором боржника позивач визнана не була, що виключає обов`язок відшкодування відповідачем 3 % річних, інфляційних втрат та пені.

У пункті 90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.02.2022 у справі № 201/16373/16-ц (провадження № 14-27цс21) зазначено, що у разі початку процедури банкрутства страховика, потерпіла особа може звернутися з вимогою про відшкодування шкоди у процедурі, передбаченій Кодексом України з питань банкрутства, та захистити своє право на відшкодування шкоди в такий спосіб.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі. Таким чином, твердження представника відповідача про застосування положень про позовну давність судом не беруться до уваги.

Враховуючи повну відмову у задоволенні позову, у суду відсутні підстави для розподілу між сторонами судових витрат у порядку ст. 141 ЦПК України, у тому числі і витрат на правову допомогу.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст 509-511, 526, 625, 901, 979, 999 ЦК України, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Законом України «Про страхування», Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» ст.ст. 12, 13, 526, 979, 1166, 1187 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 4, 6-13, 19, 82, 89, 133, 137, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) до Моторного (транспортного) страхового бюро України (, м. Київ бул. Русанівський, 8) про стягнення боргу - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя: