Постанова

Іменем України

23 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 521/14551/19

провадження № 61-10656св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Карпенко С. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Одеська міська рада,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Одеської міської ради на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2020 року у складі судді Тополевої Ю. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 22 квітня 2021 року у складі колегії суддів Князюка О. В., Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , Одеської міської ради про визнання договору купівлі-продажу дійсним, встановлення факту, визнання права власності.

Позов мотивував тим, що він є онуком за лінією матері ОСОБА_3 та рідним сином ОСОБА_4 , яка є єдиною дочкою ОСОБА_3 .

Зазначив, що 13 серпня 1998 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали на Одеській муніципальній біржі договір купівлі-продажу № Н-00414/98, за яким ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_3 купила квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до умов біржового договору ОСОБА_3 оплатила продавцю грошові кошти за придбання квартири, а продавець прийняла кошти та передала правовстановлюючі документи і ключі від квартири. У договорі є вказівка на необов`язковість його нотаріального посвідчення.

Вважає, що сторони повністю виконали умови договору, після чого ОСОБА_3 разом із донькою ОСОБА_4 та онуком ОСОБА_1 вселилися до квартири.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

У серпні 2018 року померла ОСОБА_4 .

Зазначив, що ОСОБА_4 проживала разом із ним без реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 з 1998 рік до дня смерті ОСОБА_4 у серпні 2018 року.

Посилаючись на статтю 549 ЦК України в редакції 1963 року, стверджує, що після смерті своєї матері ОСОБА_3 ОСОБА_4 , як єдиний спадкоємець першої черги, фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, проте не оформила це належним чином.

Зазначив, що після смерті ОСОБА_4 позивач, як єдиний спадкоємець першої черги, фактично прийняв спадщину та звернувся до нотаріуса з метою подачі заяви про прийняття спадщини та отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 .

Проте нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину в зв`язку із тим, що наданий правовстановчий документ на квартиру укладений у простій письмовій формі та не посвідчений нотаріально. Крім того, у відповіді нотаріус також зазначила про те, що ОСОБА_1 не надав документів на підтвердження факту проживання ОСОБА_4 на момент смерті її матері ОСОБА_3 разом.

Просив визнати дійсним договір купівлі-продажу № Н-00414/98, укладений 13 серпня 1998 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на Одеській муніципальній біржі, згідно з яким ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_3 купила квартиру АДРЕСА_1 , встановити факт постійного проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_3 до дня смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням від 21 жовтня 2020 року Малиновський районний суд м. Одеси позов задовольнив.

Визнав дійсним укладений 13 серпня 1998 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на Одеській муніципальній біржі договір купівлі-продажу № Н-00414/98, за яким ОСОБА_2 продала ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 43,1 кв. м.

Встановив факт постійного проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_3 до дня смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 в квартирі АДРЕСА_1 .

Визнав за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після ОСОБА_4 , яка померла в серпні 2018 року .

Рішення місцевий суд мотивував тим, що під час укладення договору ОСОБА_3 та ОСОБА_2 досягли згоди за всіма істотними його умовами і виконали договір: продавець отримала кошти, а покупець у свою чергу - нерухоме майно, а тому договір купівлі-продажу слід визнати дійсним.

Позов у частині вимог про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_3 до дня смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 в квартирі АДРЕСА_1 підлягає задоволенню, оскільки сумісне проживання ОСОБА_4 із ОСОБА_3 знайшло своє підтвердження наявними у справі доказами, отже, ОСОБА_4 є такою, що фактично прийняла спадщину після ОСОБА_3 , та квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_4 з часу відкриття спадщини, тобто з ІНФОРМАЦІЯ_1.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

На рішення суду першої інстанції Одеська міська рада подала апеляційну скаргу.

Постановою від 22 квітня 2022 року Одеський апеляційний суд апеляційну скаргу Одеської міської ради залишив без задоволення, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2020 року - без змін.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що при вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у червні 2021 року до Верховного Суду, Одеська міська рада, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення попередніх інстанцій, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження Одеська міська рада зазначила неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновку щодо застосування статті 227 ЦК УРСР 1963 року та статті 15 Закону України «Про товарну біржу» у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 754/1466/15-ц та від 26 листопада 2018 року у справі № 205/8493/16, а також висновку щодо показань свідків, викладеного у постанові від 11 грудня 2018 року у справі № 521/17175/15-ц.

Крім того, судове рішення оскаржено з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України.

Касаційну скаргу мотивувала тим, що договори купівлі-продажу на біржових торгах нерухомого майна потребують письмового оформлення та нотаріального посвідчення, а спірний договір не був нотаріально посвідченим та зареєстрованим у КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості», наслідком чого є недійсність такого договору.

Вважає, що суд першої інстанції порушив порядок одержання таких доказів, як показання свідків, а суд апеляційної інстанції проігнорував таке порушення; на час смерті ОСОБА_4 її син ОСОБА_1 не проживав з нею разом, із заявою про прийняття спадщини звернувся з пропуском строку для прийняття спадщини, із заявою про надання додаткового строку про прийняття спадщини не звертався.

У відзиві, який надійшов до Верховного Суду у жовтні 2021 року, ОСОБА_1 просив касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 .

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, яка складається із квартири АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 13 серпня 1998 року, укладеного на Одеській муніципальній біржі між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Право власності на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 не зареєструвала в установленому порядку, що підтверджується відповіддю КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 22 січня 2020 року № 250-02/11.

У серпні 2018 року померла ОСОБА_4

ОСОБА_4 була рідною дочкою ОСОБА_3 , як слідує із копії свідоцтва про народження ОСОБА_5 , серія НОМЕР_1 , та копії свідоцтва про укладення шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 серії НОМЕР_2 , актовий запис № 943.

Відповідно до довідки від 26 листопада 2018 року № 2501 ОСОБА_4 , 1957 року народження, проживала без реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 зі своїм сином ОСОБА_1 , 1983 року народження, з 1998 року до дня смерті ОСОБА_4 у серпні 2018 року.

Малиновська державна нотаріальна контора міста Одеса листом № 94/01-16 від 11 січня 2020 року повідомила, що за інформацією Спадкового реєстру спадкова справа після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 не заводилася.

12 серпня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу за свідоцтвом про право на спадщину після померлої матері ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 , яку вона, зі слів позивача, отримала у спадок після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 своєї матері ОСОБА_3 .

Приватний нотаріус відмовив ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину в зв`язку із тим, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 не зареєстроване ні за ОСОБА_3 , ні за ОСОБА_4 , вважаючи, що останні не набули право власності у встановленому законом порядку на зазначене нерухоме майно.

Допитана в судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_7 зазначила, що була приятелькою ОСОБА_3 . Пояснила, що сім`я ОСОБА_3 , яка складалася із її дочки ОСОБА_4 та онука ОСОБА_1 , вселилися у спірну квартиру в 1998 році, на момент смерті ОСОБА_3 дочка і онук проживали із нею. Пояснила, що позивач ОСОБА_1 постійно проживав у спірній квартирі, на момент смерті ОСОБА_4 позивач перебував на заробітках.

Допитана в судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_8 зазначила, що ОСОБА_1 у період з 01 серпня до середини листопада 2018 року працював із проживанням як садівник у належному свідку домоволодінні в АДРЕСА_2 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з абзацом першим частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Межі розгляду справи судом

Підставою для відкриття касаційного провадження є:

пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку);

пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (судове рішення оскаржено з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу).

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності

Оскільки договір вчинено у 1998 році, то спір про визнання договору недійсним має вирішуватися на підставі норм, які були чинними в момент його вчинення, тобто ЦК Української РСР 1963 року.

За змістом статей 128, 153 ЦК Української РСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди щодо всіх істотних умов. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Аналогічна норма міститься у статті 220 ЦК України.

До складу спадщини входять усі належні спадкодавцеві майнові права та обов`язки. (стаття 1218 ЦК України).

Задовольняючи позов, місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, керувався тим, що під час укладення договору ОСОБА_3 та ОСОБА_2 досягли згоди за всіма істотними його умовами і виконали договір: продавець отримала кошти, а покупець у свою чергу - нерухоме майно.

ОСОБА_4 є такою, що фактично прийняла спадщину після ОСОБА_3 , оскільки постійно проживала з ОСОБА_3 до дня її смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Верховний Суд погодився з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій.

Підставою для відкриття касаційного провадження є неврахування судами висновку щодо застосування статті 227 ЦК УРСР 1963 року та статті 15 Закону України «Про товарну біржу» у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 754/1466/15-ц та від 26 листопада 2018 року у справі № 205/8493/16, а також висновку щодо показань свідків, викладеного у постанові від 11 грудня 2018 року у справі № 521/17175/15-ц.

Ця підстава не знайшла підтвердження у справі.

У постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 754/1466/15-ц, на яку послався заявник, як на приклад неоднакового застосування норми права, Верховний Суд дійшов висновку про те, що згідно з пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

За змістом статей 128, 153 ЦК Української РСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди щодо всіх істотних умов. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

У період укладання оспореного договору купівлі-продажу існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки згідно зі статтями 224, 227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання цієї вимоги тягне недійсність договору.

Проте згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.

За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (частина перша статті 128 ЦК Української РСР), а відповідно до статті 153 ЦК Української РСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору.

Отже, положення статті 227 ЦК Української РСР спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку. Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер стосовно відповідних договорів, тоді як стаття 15 Закону України «Про товарну біржу» закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення статті 15 Закону України «Про товарну біржу» стосовно угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто закон спеціальний переважає закон загальний.

Таким чином, договір купівлі-продажу (міни) житлового будинку (в нашому випадку квартири), укладений на біржі в простій письмовій формі, може бути визнаний недійсним.

Відповідно до частини другої статті 48 ЦК Української РСР за недійсною угодою кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

У частині першій статті 59 ЦК УРСР передбачено, що угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.

Отже, виходячи з аналізу вказаних норм законодавства, за недійсною угодою кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

У справі, на яку послався заявник, як на приклад неоднакового застосування норми права, особа звернулася до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу квартири в частині покупця недійсним, визнання покупцем за вказаним договором та визнання права власності на квартиру.

Заявлені вимоги позивач мотивував тим, що за договором купівлі-продажу від 12 серпня 1997 року придбав квартиру, проте не оформив право власності на це майно, оскільки втратив паспорт та інші особисті документи, тому вказаний правочин підписала його матір.

Вимоги про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним у цій справі не заявлялися.

Отже у справі, на яку послався заявник, відмінними є як предмет позову, так і фактичні обставини, тому правовідносини не є подібними тим, що виникли у справі, яка переглядається.

У постанові від 26 листопада 2018 року у справі № 205/8493/16, на яку послався заявник, як на приклад неоднакового застосування норми права, Верховний Суд зазначив, що положення статті 227 ЦК УРСР 1963 року спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку. Тобто правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер стосовно відповідних договорів, тоді як стаття 15 Закону України «Про товарну біржу» закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення статті 15 Закону України «Про товарну біржу» стосовно угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто закон спеціальний переважає закон загальний.

Правило частини другої статті 47 ЦК УРСР 1963 року про визнання угоди дійсною не може бути застосоване, якщо сторонами не досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження.

Вимоги про визнання договору купівлі-продажу дійсним не ґрунтуються на вимогах законодавства, оскільки відповідно до наведених положень суд вправі лише за вимогою сторони, яка виконала цю угоду, та при доведеності ухилення другої сторони від нотаріального оформлення договору вирішувати питання про визнання такої угоди дійсною.

Отже, обґрунтованими є висновки судів про те, що за цим договором до позивача переходять три правомочності - володіння, користування, розпорядження. Разом із тим позивач не довів, що діями відповідача порушуються його законні права та інтереси, які б підлягали судовому захисту.

У справі, на яку послався заявник, як на приклад неоднакового застосування норми права, Верховний Суд виходив із недоведеності виконання умов угоди позивачем та ухилення другої сторони від нотаріального оформлення договору.

У справі, яка переглядається, місцевий суд, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про те, що під час укладення договору ОСОБА_3 та ОСОБА_2 досягли згоди за всіма істотними його умовами і виконали договір: продавець отримала кошти, а покупець у свою чергу - нерухоме майно.

Отже, фактичні обставини у справі, на яку послався заявник, не є подібними.

Посилання заявника на постанову Верховного Суду від 11 грудня 2018 року у справі № 521/17175/15-ц є неприйнятними.

У справі, на яку послався заявник, як на приклад неоднакового застосування норми права, місцевий суд відхилив показання вказаних свідків у частині наданих ними показань про постійне проживання особи з померлим спадкодавцем, оскільки ці твердження базуються на бажанні свідків допомогти позивачу і є добросовісною помилкою (ненавмисним перекрученням об`єктивної дійсності).

Проте у справі, що переглядається, суди встановили факт сумісного проживання ОСОБА_4 разом із ОСОБА_3 , крім показів свідків, сукупністю наявних у справі доказів: довідкою від 26 листопада 2018 року № 2501, копією акта від 26 листопада 2018 року про проживання ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_1 з 1998 року до дня смерті в серпні 2018 року.

Тобто висновки судів про обґрунтованість вимоги про встановлення факту проживання ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а не лише на показаннях свідка.

За таких обставин доводи касаційної скарги про застосування норм права без урахування висновків Верховного Суду про застосування норм права у подібних правовідносинах не знайшли підтвердження у справі.

Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України (судове рішення оскаржено з підстав, передбачених пунктами 1 та 4 частини третьої статті 411 цього Кодексу).

Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Оскільки підстава для касаційного оскарження, визначена пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, не підтвердилася, а підстави для скасування рішення, передбачені пунктами 1 та 4 частини третьої статті 411 ЦПК України, є похідними, то такі доводи є також неприйнятними.

Решта доводів касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовує та зводиться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновку судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд керується тим, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції та додаткову постанову апеляційного суду - без змін.

Судові витрати

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Касаційну скаргу залишено без задоволення, а тому підстав для розподілу судових витрат, понесених заявником у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Одеської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 22 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська
Судді: С. О. Карпенко С. Ю. Мартєв В. В. Сердюк В. А. Стрільчук