Провадження № 22-ц/801/2133/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Медяна Ю. В.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2022 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів Міхасішина І. В., Матківської М. В.,

з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н. Р.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 31 жовтня 2022 року, постановлену під головуванням судді Медяної Ю. В.,

у справі № 127/23941/22 за позовом ОСОБА_1 до арбітражного керуючого Сокольвака Михайла Васильовича про зобов`язання нарахувати та зробити внесок на загальнообов`язкове пенсійне страхування,

встановив:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до арбітражного керуючого Сокольвака М. В. про зобов`язання нарахувати та зробити внесок на загальнообов`язкове пенсійне страхування, який мотивував тим, що працював у СВК «Аракс» с. Мончинці Калинівського району Вінницької області трактористом з 1997 року, в подальшому СВК «Аракс» реорганізовано у Приватне орендне сільськогосподарське підприємство «Росток». З ПОСП «Росток» він звільнився за власним бажанням з 18.02.2008. Підприємство не виплатило йому заробітну плату за період з 01.04.2007 по 31.03.2008 в розмірі 4 500 грн. Як з`ясувалося в 2022 році, коли позивач звернувся до УПФУ Хмільницької РДА за оформленням пенсії - ПОСП «Росток» також не платило за нього у 2007 2008 роках внеску на загальнообов`язкове пенсійне страхування. В даний час він не може оформити пенсію, оскільки йому не вистачає страхового стажу.

ОСОБА_2 призначений арбітражним керуючим щодо Приватного орендного сільськогосподарського підприємства «Росток», визнаного банкрутом ухвалою Господарського суду Вінницької області від 21.08.2017 по справі №5/61-10.

За наведених обставин позивач просить зобов`язати відповідача нарахувати та сплатити страхові внески на загальнообов`язкове пенсійне страхування на розмір заробітної плати до Пенсійного Фонду України за працівника ОСОБА_1 за період з 01.04.2007 по 31.03.2008.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 31 жовтня 2022 року у відкритті провадження у справі відмовлено у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. При цьому суд виходив із суб`єктного складу учасників спірних правовідносин, характеру спору.

Не погоджуючись з зазначеною ухвалою ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає її такою, що перешкоджає йому у доступі до правосуддя, просить скасувати ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушенням судом норм процесуального права.

В обґрунтування скарги зазначив, що місцевий суд не звернув увагу на те, що процедура банкрутства в даному випадку закінчилась, ПОСП «Росток» на якому він працював ліквідоване. А ліквідатором якраз був арбітражний керуючий ОСОБА_2 , який не виконав всі належні зобов`язання перед Пенсійним Фондом України, тому має бути відповідачем у цій справі. Вказує, що суд помилково послався на Кодекс України з процедур банкрутства, який набрав чинності 21.04.2019, у той час як спірні правовідносини виникли у 2007-2008 роках, і в той час регулювалися Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Арбітражний керуючий Сокольвак М. В. своїм правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. Також не звертався до суду з клопотанням про продовження строку для подання відзиву на апеляційну скаргу. А згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причин неявки не повідомили, а тому згідно з вимогами частини другої статті 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до арбітражного керуючого Сокольвака М. В. про зобов`язання нарахувати та зробити внесок на загальнообов`язкове пенсійне страхування.

ОСОБА_2 призначений арбітражним керуючим щодо приватного орендного сільськогосподарського підприємства «Росток», визнаного банкрутом ухвалою Господарського суду Вінницької області від 21.08.2017 по справі №5/61-10.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що предметом спору є зобов`язання арбітражного керуючого Сокольвака М. В. нарахувати та сплатити страхові внески на загальнообов`язкове пенсійне страхування на розмір заробітної плати до Пенсійного Фонду України за працівника ОСОБА_1 за період з 01.04.2007 по 31.03.2008.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

У статті 19 ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 року визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Згідно зі статтею 3 ГПК України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Основним нормативним актом є ГПК України, який визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті провадження виходячи з аналізу постанови Великої палати Верховного Суду від 21.09.2021 по справі № 905/2030/19 (905/1159/20) в якій суд вказав, що банкрутством як різновидом процедур, що здійснюються в межах спеціалізації господарського судочинства, є судова процедура, яка регламентує правовідносини, що виникають внаслідок нездатності боржника відновити свою платоспроможність та задовольнити визнані судом вимоги кредиторів через процедури санації чи ліквідації, які визначені спеціальним КУзПБ, прийнятим відповідно до Закону України від 18 жовтня 2018 року № 2597-VІІІ та введеним в дію з 21 жовтня 2019 року.

Цей Кодекс встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника - юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи, передбачаючи ряд процесуальних норм, які регулюють порядок здійснення судочинства у цих процедурах (відкриття провадження у справі про банкрутство, види судових рішень у банкрутстві та порядок їх оскарження тощо). Отже, КУзПБ у порівнянні з попереднім процесуальним законом розширив свою дію щодо суб`єктів, які підпадають під його регулювання (неплатоспроможних фізичних осіб), що зумовило розгляд у господарському суді спорів про неплатоспроможність фізичних осіб, незалежно від того, чи займаються вони підприємницькою діяльністю.

Особливістю провадження у справі про банкрутство є те, що врегулювання правовідносин неплатоспроможності боржника вимагає поєднання в одній процедурі як цивільних, так і адміністративних правовідносин щодо його майна (майнових прав) з метою якнайповнішого задоволення у ній вимог кредиторів -приватних осіб та контролюючих органів з грошовими вимогами до боржника у черговості, визначеній КУзПБ.

Зокрема, з моменту відкриття провадження у справі про банкрутство наступає строк виконання всіх зобов`язань боржника, що має наслідком обов`язок усіх конкурсних (забезпечених) кредиторів пред`явити вимоги до боржника, а їх задоволення може здійснюватися лише у порядку, передбаченому КУзПБ, та в межах провадження у справі; пред`явлення поточними кредиторами вимог до боржника та їх задоволення можуть здійснюватися лише у порядку, передбаченому цим Кодексом; провадження у справі про банкрутство юридичної особи не підлягає зупиненню (частини чотирнадцята, сімнадцята статті 39 КУзПБ); активи боржника, що перебувають у податковій заставі, можуть бути звільнені господарським судом з податкової застави, про що виноситься ухвала у судовому засіданні за участю контролюючого органу, уповноваженого відповідно до ПК України здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у межах своїх повноважень (частина десята статті 41 КУзПБ).

Отже, при врегулюванні відносин неплатоспроможності законодавець відійшов від принципу їх розподілу за ознаками наявності у сторони (кредитора боржника) владних повноважень чи свободи волевиявлення, що характерно для цивільних правовідносин, об`єднавши їх в єдине провадження у справі про банкрутство з огляду на необхідність формування єдиного реєстру грошових вимог кредиторів та задоволення їх згідно з визначеною законом черговістю та пропорційністю. Зазначене дозволяє ефективно захистити право особи (кредитора, боржника) в межах одного судового провадження, уникаючи розподілу його на способи захисту, характерні для окремих юрисдикцій (адміністративної чи цивільної).

Застосувавши принцип концентрації у справі про банкрутство ряду майнових та немайнових спорів, КУзПБ розширив підсудність господарському суду спорів, які виникають у відносинах неплатоспроможності боржника та які раніше розглядалися судами інших юрисдикцій.

Відповідно до частини другої статті 7 КУзПБ господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до ГПК України. Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними ГПК України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є за змістом частини першої статті 19 ЦПК України розгляд справ, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, характер правовідносин між учасниками справи свідчать про те, що у ОСОБА_1 існує спір з арбітражним керуючим ОСОБА_2 з приводу зобов`язання нарахувати та зробити внесок на загальнообов`язкове пенсійне страхування.

Відтак доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не взято до уваги ту обставину, що процедура банкрутства в даному випадку закінчилась, підприємство на якому він працював ліквідоване, правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки позивач з відповідним позовом до боржника - Приватного орендного сільськогосподарського підприємства «Росток» не звертався.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права є такими, що не заслуговують на увагу.

Таким чином, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для скасування ухвали про відмову у відкритті провадження з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, відповідно суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що даний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Відповідно до статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладені норми права та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала суду постановлена з дотриманням норм процесуального права, а тому не підлягає скасуванню судом апеляційної інстанції з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, таким чином апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 31 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 грудня 2022 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. В. Міхасішин

М. В. Матківська