Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 553/1642/15-ц
Провадження № 4-с/553/10/2022
У Х В А Л А

Іменем України

06.12.2022м. Полтава

Ленінського районного суду м. Полтави в складі:

Головуючого судді: Тимчука Р.І.,

за участю секретаря: Ковпак А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в судовому залі скаргу ОСОБА_1 від 05.08.2021 р. та заяву від 13.08.2021 р., поданих в порядку ст.ст. 55-56, 64, 129-1 Конституції України, ст. 447-453 ЦПК України про встановлення судового контролю за виконанням ухвали Ленінського районного суду м. Полтави від 14.04.2020 р. по справі № 553/1642/15-ц, ухвали Ленінського районного суду м. Полтави від 01.11.2019 р. по справі № 553/1642/15-ц та постанови Верховного Суду від 09.06.2021 р. по справі № 553/1642/15-ц,

УСТАНОВИВ:

05.08.2021 р. та 13.08.2021 р. скаржник ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Полтави, яким було постановлено судові рішення по даній справі про встановлення судового контролю за виконанням ухвали Ленінського районного суду м. Полтави від 14.04.2020 р. по справі № 553/1642/15-ц, ухвали Ленінського районного суду м. Полтави від 01.11.2019 р. по справі № 553/1642/15-ц та постанови Верховного Суду від 09.06.2021 р. по справі № 553/1642/15-ц (арк. справи 1, 5-7). При цьому він зазначив, що остаточні судові рішення заінтересованими особами начальником Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Нещадима Івана Сергійовича та директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельова Максима Євгеновича, заступника директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Чорнобая Олександра Юрійовича, уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит Міхно С.С. протиправно не виконуються.

16.11.2015 р. Ленінським районним судом м. Полтави було постановлено судове рішення, яке набрало законної сили 26.11.2015 р., тобто до запровадження в Банку тимчасової адміністрації. Однак, вищевказане та обов`язкове рішення національного суду так і залишається без виконання.

20.06.2018 р. Велика Палата Верховного Суду винесла постанову щодо включення ОСОБА_1 до списку кредиторів, протиправної відмови зацікавлених осіб виконати рішення суду та стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати із державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції в м. Києві 2 647,00 грн. та із уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» 1 323,50 грн. (том. 2, а.с. 101-109).

В порушення імперативних норм національного законодавства, а саме норми прямої дії ст. 129-1 Конституції України, ст. 18 ЦПК України та ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і норм міжнародного права, що ратифіковані Україною, що судові рішення для сторін є обов`язковими до виконання, зацікавлена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» включила стягувача ОСОБА_1 до списку кредиторів тільки більше ніж через рік, а органи ДВС системи Міністерства юстиції України другий виконавчий лист Ленінського районного суду м. Полтави від 31.10.2018 р. втратили та до теперішнього періоду часу питання щодо видачі дублікату виконавчого документу не вирішили і жодного правового рішення (постанови) із даного питання не прийнято (а.с. 60-61).

14.04.2020 р. Ленінський районний суд м. Полтави задовольнив другу скаргу ОСОБА_1 щодо умисної неправомірної бездіяльності, протиправної відмови ряду зацікавлених осіб виконувати рішення суду та організації і проведення службового розслідування.

Суд звертає увагу заінтересованих осіб, що 09.06.2021 р. Верховний Суд у складі колегії п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду касаційні скарги начальника Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Нещадима Івана Сергійовича та директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельова Максима Євгеновича, заступника директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Чорнобая Олександра Юрійовича залишив без задоволення.

09.06.2021 р. безпосередньо суд касаційної інстанції в резолютивній частині своєї постанови вказав: «Поновити виконання ухвали Ленінського районного суду м. Полтави від 14.04.2020 року та постанови Полтавського апеляційного суду від 03.08.2020 року». Фактично і до теперішнього періоду часу всі зацікавлені особи зобов`язання встановлене Верховним Судом та в порядку ст. 389 ЦПК України взагалі не виконали, жодного процесуального документа з боку зацікавлених осіб спрямованих щодо поновлення виконання ухвали Ленінського районного суду м. Полтави від 14.04.2020 р. та постанови Полтавського апеляційного суду від 03.08.2020 р. ними не винесено. В десятиденний термін письмової інформації ні суду, ні ОСОБА_1 щодо організації та проведення ними роботи спрямованої саме на фактичне виконання рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 16.11.2015 р. № 553/1642/15-ц та послідуючої ухвали вищевказаного суду від 23.09.2016 р. не надано. Тобто відповідь від зацікавлених осіб почали надходити до суду тільки після того як стягувач ОСОБА_1 05.08.2021 р. та 13.08.2021 р. знову повторно звернувся, до Ленінського районного суду м. Полтави зі скаргою та заявою, в порядку ст. 55-56,64, 124 ч. 5 Конституції України, ст. 447-453 ЦПК України про встановлення належного судового контролю за виконанням рішень національного суду.

20.08.2021 р. за вих. № 141054 начальником Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Нещадим Іван Сергійович (виконавець Шеремет О.В.) надіслав до суду повідомлення про те, що ймовірно для виконання рішень національних судів стягувач ОСОБА_1 має пред`явити до відділу виконавчий лист Ленінського районного суду м. Полтави від 31.10.2018 р.

Однак, судом встановлено, що 01.11.2019 р. судом саме із вищевказаного питання вже було постановлено відповідну ухвалу (а.с. 60-61). Згідно до якої і визнано безпідставною і протиправною бездіяльність вчинену з боку начальника Шевченківського районного ВДВС м. Києва Гоція Б.І. із тривалого не розгляду заяви стягувача ОСОБА_1 від 03.12.2018 р. щодо протиправної відмови прийняти до примусового виконання оригіналу виконавчого листа виданого 31.10.2018 р. Ленінським районним судом м. Полтави на виконання постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 р.

Одночасно судом зацікавлених осіб було зобов`язано в десятиденний термін надати письмову інформацію щодо організації та проведення ними роботи спрямованої на фактичне виконання постанови Великої Палати Верховного Суду України від 20.06.2018 р. Однак, жодної відповіді не надавалося. Так як і до теперішнього періоду часу, з боку зацікавлених осіб по справі, начальника Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Нещадима Івана Сергійовича, директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельова Максима Євгеновича, заступника директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Чорнобая Олександра Юрійовича та уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк Фінанси та Кредит» Міхно С.С., жодних фактичних дій, спрямованих на фактичне виконання рішень національного суду не було здійснено. Також ними службове розслідування по факту повторного знищення та в інтересах боржника оригіналу виконавчого документу суду від 31.10.2018 р. не було проведено.

В порушення постанови Верховного Суду від 09. 06.2021 р. з боку вищевказаних зацікавлених взагалі не відбулося юридичного факту щодо поновлення виконання ухвали Ленінського районного суду м. Полтави від 14.04.2020 р. та постанови Полтавського апеляційного суду від 03.08.2020 р.

В грудні 2021 р. зацікавлені особи системи Департаменту ДВС Мін`юсту України, від імені їх представника головного спеціаліста відділу правового забезпечення Департаменту надали суду своє заперечення та клопотання про залучення доказів, які були вже раніше відхилені судами апеляційної та касаційних інстанцій.

Суд звертає увагу на беззаперечний юридичний факт, який встановлений ще 01.11.2019 р. саме ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави щодо систематичного (повторного), знищення в органі ДВС системи Мін`юсту України заяв та наданих до них оригіналів виконавчих листів Ленінського районного суду м. Полтави (а.с. 60-61).

Згідно ст.129-1 Конституції України, ст. 18 ЦПК України, ст. 14 ч. 2 КАС України та ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та норм міжнародного права, що ратифіковані державою Україна, такі судові рішення для відповідачів є обов`язковими до виконання.

Із 2016 року жодна зацікавлена особа до суду із відповідною заявою (в порядку ч. 1 ст. 267 та ч. 5 ст. 435 ЦПК України) про відстрочення рішень суду взагалі не зверталась. При цьому таке відстрочення не може перевищувати одного року з дня ухвалення рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України, в державі визначається та діє принцип верховенства права. Складовою верховенства права є принцип очікування суб`єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним принципам.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми й забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишалися передбачуваними (правова позиція Конституційного Суду України в рішеннях від 22.09.2005 р. № 5-рп/2005, від 29.06.2010 р. № 17-рп/2010, від 22.12.2010 р. № 23-рп/2010, від 11.10.2011 р. № 10-рп/2011).

Одночасно при розгляді питань щодо тривалого та протиправного невиконання рішень національного суд керується і нормами міжнародного права, які є ратифіковані державою Україна.

Так, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію (995-004) та практику суду як джерело права.

В рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року в справі «Брумареску проти Румунії» зазначено, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права (пункт 61). Також у їх рішенні від 13 грудня 2001 року у справі «Церква Бессарабської Метрополії проти Молдови» ЄСПЛ зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (пункт 109).

Вказано, що при розгляді даної справи необхідно і враховувати принцип верховенства права, що вимагає дотримання вимог «якості» закону, яким передбачається втручання у права особи, основоположні свободи. Так, у рішенні від 10 грудня 2009 року справі «Михайлюк та Петров проти України» (Mikhaylyuk and Petrov v. Ukraine), заява № 11932/02, зазначено: суд нагадує, що вираз «згідно із законом» насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, повинна передбачати його наслідки для себе, а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права (рішення у справі «Полторацький проти України» (Poltoratskiy v. Ukraine) від 29 квітня 2003 року, заява № 38812/97, п. 155).

Крім того, що стосується доводів відповідача щодо відсутності цільових коштів на фінансування вказаних виплат, встановленої черговості, необхідно врахувати принцип щодо мирного володіння майном. У зв`язку з цим неприйнятності посилань відповідача на відсутність додаткових коштів, черговість як причину невиконання своїх зобов`язань.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 06.08.2019р. у зразковій справі за № 160/3586/19.

Також, у рішенні ЄСПЛ від 08 листопада 2005 року справа «Кечко проти України», заява № 63134/00, визначено, що поняття «власності», яке міститься першій частині статті 1 Протоколу № 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу N 1 (Broniowski v. Poland, N 31443/96, пар.98).

Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.ст. 6 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом справ (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012 та пункт з мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 по справі № 11-рп/2012).

Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а виконання рішення суду є елементом справедливого судового розгляду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Савіцький проти України" від 26 липня 2012 року зазначено, що право на суд, захищене пунктом 1 статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін. Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок.

Саме на судову гілку влади покладається обов`язок забезпечення того, щоб остаточні рішення, постановлені проти її органів або організацій чи підприємств, якими вона володіє або які вона контролює, були виконані відповідно до вищезазначених вимог Конвенції. Держава відповідає за виконання остаточних рішень, якщо органи влади контролюють обставини, що блокують або перешкоджають їхньому повному та своєчасному виконанню.

Затримка з виконанням судового рішення не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права (рішення у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії", № 22774/93, п. 74, ЕСНК 1999-V).

Згідно з рішенням Європейського Суду з прав людини у справі Глоба проти України" від 5 липня 2012 року суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції, іпtег аlіа (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін.

Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати, (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», Rероrst 1997-II, п. 40; рішення у справі "Бурдов проти Росії", заява № 59498/00, п. 34, ЕСНК 2002-ІП, та рішення від 6 березня 2003 року у справі "Ясюнієне проти Литви", заява № 41510/98, п. 27).

Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (див. рішення від 7 червня 2005 року у справі "Фуклев проти України", заява № 71186/01, п. 84).

Також на судову гілку влади покладається обов`язок вжиття у межах їх компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду. Та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (рішення у справі "Соmingersoll S. А." проти Португалії", заява № 35382/97, п. 23, ЕСНК 2000-ІУ).

Оскільки пункт 1 статті 6 Міжнародної Конвенції, захищає саме виконання остаточних судових рішень, вони не можуть залишатися невиконаними.

Таким чином, всі заперечення та надані клопотання, письмові докази всіх зацікавлених по справі осіб жодним чином не спростовують вищевказані остаточні судові рішення, в тому числі і Верховного Суду, постанови якого і до теперішнього періоду часу ними не виконані.

Більше того, ще 14.04.2020 р. по даній справі саме Ленінським районним судом м. Полтави була постановлена ухвала згідно якої вже визнано фактами умисної неправомірної бездіяльності, протиправного невиконання із 16.11.2015 р. цілого ряду рішень національного суду та безпідставного і протиправною відмовою щодо організації та проведення службового розслідування з сторони начальника Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Нещадима Івана Сергійовича та директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельова Максима Євгеновича, заступника директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Чорнобая Олександра Юрійовича, уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит Міхно С.С.

З огляду на вищевикладене, керуючись ст.129-1 Конституції України, ст.ст.447-451 ЦПК України,-

У Х В А Л И В:

Встановити судовий контроль за виконанням ухвали Ленінського районного суду м. Полтави від 14.04.2020 р. по справі № 553/1642/15-ц, ухвали Ленінського районного суду м. Полтави від 01.11.2019 р. по справі № 553/1642/15-ц та постанови Верховного Суду від 09.06.2021 р. по справі № 553/1642/15-ц.

Зобов`язати в 15-ти денний термін начальника Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Нещадима Івана Сергійовича, директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельова Максима Євгеновича, заступника директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Чорнобая Олександра Юрійовича та уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит Міхно С.С., надати письмовий звіт суду та ОСОБА_1 про фактичне виконання ухвали Ленінського районного суду м. Полтави від 14.04.2020 р. по справі № 553/1642/15-ц, ухвали Ленінського районного суду м. Полтави від 01.11.2019 р. по справі № 553/1642/15-ц та постанови Верховного Суду від 09.06.2021 р. по справі № 553/1642/15-ц.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Ленінського районного суду м. Полтави Р. І. Тимчук