У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2022 року м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Ішуніної Л. М.,

за участю секретаря судового засідання Омельченко Ю. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Годованюка Сергія Петровича, заінтересована особа - ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаною скаргою, в якій просив визнати протиправним (незаконним) розрахунок заборгованості зі сплати аліментів № 60080093, складений 01 вересня 2020 року старшим державним виконавцем Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Годованюком С. П. у виконавчому провадженні № 60080093 з примусового виконання виконавчого листа № 760/3138/19 виданого Солом`янським районним судом міста Києва 02 серпня 2019 року щодо примусового виконання рішення у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів.

В обґрунтування скарги зазначає, що 16 вересня 2019 року державним виконавцем Засімовим О. С. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 60080093 на підставі вищевказаного виконавчого листа.

01 вересня 2020 року старшим державним виконавцем Годованюком С. П. у виконавчому провадженні № 60080093 було здійснено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів № 60080093.

ОСОБА_3 вважає вказаний розрахунок протиправним, оскільки старший державний виконавець не повинен був брати за основу для розрахунку розмір середньої заробітної плати працівника для відповідної місцевості, тому що статтею 182 СК України визначено, що гарантований розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та розмір аліментів мав бути обрахований саме за нормами вказаної статті. Крім того, оспорюваний розрахунок складений за період з 01 лютого 2019 року по 31 серпня 2020 року, при цьому, відповідно до трудової книжки заявник станом на 01 лютого 2019 року офіційно працював у державній установі, тому для складання розрахунку заборгованості за аліментами останнім мав братися до уваги розмір заробітної плати заявника за останнім офіційним місцем роботи.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 листопада 2020 року для розгляду зазначеної скарги визначено головуючого суддю Жовноватюк В. С.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 03 грудня 2020 року вищевказану скаргу прийнято та призначеного до судового розгляду.

Розпорядженням Виконуючого обов`язки керівника апарату Петухової А. О. від 03 лютого 2021 року № 121 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 760/25718/20, провадження № 4-с/760/11/21, у зв`язку з перебуванням головуючого судді Жовноватюк В. С. у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами.

На підставі вищевикладеного та відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду для розгляду вказаної цивільної справи визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 05 лютого 2021 року вказану скаргу прийнято до провадження головуючим суддею Ішуніною Л. М. та призначено до судового розгляду.

Заявник в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належними чином, 12 січня 2022 року подав до канцелярії суду заяву про розгляд скарги у його відсутність, в якій зазначив, що скаргу підтримує в повному обсязі та просить її задовольнити.

Старший державний виконавець Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Годованюк С. П. в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомив.

Заінтересована особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомила.

Відповідно до частини другої статті 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про можливість слухання справи у відсутність державного виконавця.

Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Суд установив, що рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 04 червня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на неповнолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частки з усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_3 щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.

На виконання зазначеного рішення 02 серпня 2019 року Солом`янським районним судом міста Києва видано виконавчий лист.

16 вересня 2019 року старшим державним виконавцем Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Засімовим О. С. на підставі вказаного виконавчого листа відкрито виконавче провадження № 60080093.

01 вересня 2020 року старшим державним виконавцем Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Годованюком С. П. складено розрахунок заборгованості ОСОБА_3 зі сплати аліментів за період з 01 лютого 2019 року по серпень 2020 рок, що була розрахована, виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Згідно складеного державним виконавцем розрахунку, заборгованість ОСОБА_3 за аліментами, станом на 01 вересня 2020 року, становить 76 717,25 грн.

Заявник вважає зазначений розрахунок протиправним, оскільки державний виконавець не повинен був брати за основу для розрахунку розмір середньої заробітної плати працівника для відповідної місцевості, тому що статтею 182 СК України визначено, що гарантований розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та розмір аліментів мав бути обрахований саме за нормами вказаної статті. Крім того, розрахунок складений за період з 01 лютого 2019 року по 31 серпня 2020 року, а відповідно до трудової книжки заявник станом на 01 лютого 2019 року офіційно працював у державній установі, тому для складання розрахунку заборгованості за аліментами останнім мав братися до уваги розмір заробітної плати заявника за останнім офіційним місцем роботи.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно з частиною першою статті 18 Цивільного процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

За змістом статей 1, 5 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до частині першої статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених п.п. 1-4 частини дев`ятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Згідно з пунктом 3 частини п`ятої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» боржник зобов`язаний за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України.

Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений статтею статтею 71 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на момент складання довідки-розрахунку від 01 вересня 2020).

Відповідно до статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.

За наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці

Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця, а також проводити індексацію розміру аліментів відповідно до частини першої цієї статті. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі: 1) надходження виконавчого документа на виконання від стягувача; 2) подання заяви стягувачем або боржником; 3) надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до фізичної особи - підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи; 4) надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; 5) закінчення виконавчого провадження.

Частиною першою статті 195 сімейного кодексу України визначено, що заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном.

Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або фізичної особою-підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи з середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

Отже, у випадку, коли платник аліментів не працює, розмір щомісячних платежів встановлюється за приписами статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» та частини другої статті 195 СК України, згідно яких не передбачено зменшення суми середньомісячного заробітку у даній місцевості на суму податків, що зазвичай сплачуються із фактично отриманого доходу платника, як це встановлено для платників за приписами частини першої статті 70 цього Закону.

Відповідний висновок викладено в ухвалі Верховного Суду від 20 червня 2019 року у справі № 659/988/18 (провадження № 61-6205ск19).

З вищевикладених норм вбачається, що посилання заявника на необхідність визначення розміру заборгованості за аліментами з урахуванням норм частини другої статті 182 СК України, а саме, в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, є хибним, оскільки рішенням суду визначено розмір аліментів у частці від заробітку (доходу), тому застосуванню підлягають саме норми статті 195 СК України.

Крім того, заявник вважає, що розрахунок є протиправним, так як старшим державним виконавцем розрахунок заборгованості за аліментами повинен бути здійснений з урахування його заробітку, оскільки в період з 05 вересня 2018 року по 29 березня 2019 року працював, що підтверджується копією трудової книжки, а не виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

В той же час, суд вважає, що державний виконавець Годованюк С. П. під час здійснення розрахунку заборгованості від 01 вересня 2022, враховуючи неподання боржником відомостей про те, що він працює та отримує дохід, правильно розрахував заборгованість за аліментами, виходячи з розміру середньої заробітної плати працівника для даної місцевості (відомості про яку містяться у відкритому доступі на офійційному сайті Державної служби статистики), що узгоджується з вимогами ст. 195 СК України.

За правилами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами статей 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зважаючи на викладене вище, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження, зокрема, заявником на доведено, що він на момент початку утворення заборгованості та на момент складення розрахунку заборгованості отримував дохід за його місцем роботи та повідомив про це державного виконавця, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов до висновку, що державним виконавцем правомірно здійснено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, виходячи з установленого органом статистики розміру середнього заробітку для відповідної місцевості.

Відповідно до частини третьої статті 451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги та доводи заявника є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

З огляду на викладене, керуючись статтею 71 Закону України «Про виконавче провадження», статтею 195 СК України, Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, статтями 260, 354, 447-451 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Годованюка Сергія Петровича, заінтересовані особи - ОСОБА_2 , відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л. М. Ішуніна