Справа № 465/7426/21 Головуючий у 1 інстанції: Марків Ю.С.
Провадження № 22-ц/811/1129/22 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2022 року м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Львівського міського центру зайнятості на рішення Франківського районного суду м. Львова від 14 квітня 2022 року (повний текст рішення складено 19 квітня 2022 року), у справі за позовом Львівського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

у вересні 2021 року Львівський міський центр зайнятості звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь кошти у розмірі 14 079 грн 99 коп. та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що відповідач звернулася до Львівського міського центру зайнятості за сприянням у працевлаштуванні та на підставі її заяви наказом центру зайнятості від 09 червня 2017 року ОСОБА_1 надано статус безробітного з 16 червня 2017 року. За час перебування на обліку у центрі зайнятості остання отримувала матеріальне забезпечення допомогу по безробіттю в період з 16 червня 2017 року по 10 червня 2018 року. Під час чергового звернення до центру зайнятості в березні 2021 року в порядку обміну інформацією від ПФУ отримана інформація про перебування ОСОБА_1 у цивільно-правових відносинах в період перебування в 2017 - 2018 роках на обліку як безробітна. Зокрема, 01 серпня 2017 року між відповідачкою та ФОП ОСОБА_2 укладено цивільно-правовий договір № 02/08/17-2, в результаті якого відповідачка отримала дохід в сумі 500,00 грн. Повідомлення про повернення коштів направлено на поштову адресу відповідачки листом від 14 квітня 2021 року № 10-1618/21, однак отримана відповідачкою допомога не була повернута.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 14 квітня 2022 року, в задоволенні позову Львівського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення коштів відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням Львівський міський центр зайнятості оскаржив таке в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначає, що 09 червня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Львівського міського центру зайнятості за сприянням у працевлаштуванні та на підставі її заяви наказом центру зайнятості від 09 червня 2017 року ОСОБА_1 надано статус безробітного з 16 червня 2017 року. Остання отримувала допомогу по безробіттю в період з 16 червня 2017 року по 10 червня 2018 року в сумі 14 079 грн 99 коп. та соціальні послуги. За результатами розслідування страхового випадку було встановлено, що ОСОБА_1 під час перебування на обліку як безробітна в період з 09 червня 2017 року по 10 червня 2018 року уклала 01 серпня 2017 року цивільно-правовий договір № 01/08/17-2 про надання послуг з ФОП ОСОБА_2 , термін дії договору до 31 серпня 2017 року та отримувала дохід, відтак підлягала зняттю з обліку як безробітна з 01 серпня 2017 року. Лише 01 травня 2019 року в порядку обміну інформацією автоматично сформований запит «Системний запис» в Єдиній інформаційно-аналітичній системі Державної служби зайнятості в персональній картці № 00032 безробітної ОСОБА_1 від Пенсійного Фонду України у Розділ «Дані про особу з ДРЗДСС» та 02 травня 2019 року завантажено файл-відповідь з інформацією про отримання ОСОБА_1 доходу в серпні 2017 році в сумі 500,00 грн від ОСОБА_2 , кількість 31 календарний день, категорія застрахованої особи - 26 Особи, які працюють за угодами ЦПХ із сплатою ЄСВ в сумі 110,00 грн. Враховуючи викладені обставини, Львівський міський центр зайнятості і не міг довідатись про порушення свого права в персональній картці № 00032 безробітної ОСОБА_1 до 01 травня 2019 року, оскільки ФОП ОСОБА_2 не подано до Державної податкової служби повідомлення про початок зайнятості ОСОБА_1 з 01 серпня 2017 року. Відтак, найшвидше коли Львівський міський центр зайнятості міг довідатись про порушення свого права - 02 травня 2019 року, що підтверджується отриманням доходу ОСОБА_1 у розділі «Дані про особу з ДРЗДСС», однак не у розділі «ПФУ про період зайнятості особи». Реєстрація ОСОБА_1 у персональній картці № НОМЕР_1 припинена з 14 листопада 2018 року.

Просить рішення Франківського районного суду м. Львова від 14 квітня 2022 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В червні 2022 року від представника відповідача - адвоката Артюшкової О.О. надійшов відзив на апеляційну скаргу. Такий вмотивовано тим, що на її думку, судом першої інстанції питання пропуску строку позовної давності ретельно досліджено. Вважає, що починаючи в період з червня 2017 року по червень 2018 року позивач мав можливість отримати відомості про отримання відповідачем доходів від виконання роботи за цивільно-правовим договором, однак з відповідним запитом до Пенсійного фонду не звертався. Доказів щодо об`єктивних підстав неможливості довідатися про порушення свого права за період перебування відповідачки на обліку позивачем не надано. Відтак, під час розгляду справи суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував всі обставини справи, оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права. Доводи апеляційної скарги є безпідставними та не підлягають до задоволення. Просить апеляційну скаргу Львівського міського центру зайнятості залишити без задоволення, рішення Франківського районного суду м. Львова від 14 квітня 2022 року - без змін.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про зайнятість населення» зайнятість - не заборонена законодавством діяльність осіб, пов`язана із задоволенням їх особистих та суспільних потреб з метою одержання доходу (заробітної плати) у грошовій або іншій формі, а також діяльність членів однієї сім`ї, які здійснюють господарську діяльність або працюють у суб`єктів господарювання, заснованих на їх власності, у тому числі безоплатно.

Частиною першою статті 4 Закону України «Про зайнятість населення» визначено, що до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості, а також особи, що навчаються за денною формою у загальноосвітніх, професійно-технічних та вищих навчальних закладах та поєднують навчання з роботою.

Статусу безробітного може набути зокрема особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи (пункт 1 частини першої статті 43 Закону України «Про зайнятість населення»).

Статус безробітного надається зазначеним у частині першій цієї статті особам за їх особистою заявою у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування (частина друга статті 43 Закону України «Про зайнятість населення»).

Відповідальність за достовірність поданих до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, даних та документів, на підставі яких приймається рішення щодо реєстрації безробітного та призначення матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, покладається на зареєстрованого безробітного (частина третя статті 44 Закону України «Про зайнятість населення»).

Реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється зокрема у разі: встановлення факту подання особою недостовірних даних та документів, на підставі яких було прийнято рішення про надання їй статусу безробітного, призначення (виплати) матеріального забезпечення на випадок безробіття та надання соціальних послуг; встановлення факту виконання безробітним оплачуваної роботи (надання послуг) (пункти 8 та 9 частини першої статті 45 Закону України «Про зайнятість населення»).

Згідно з підпунктом 5.5 пунктом 5 Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України 20 листопада 2000 року № 307 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі працевлаштування безробітного, зайняття підприємницькою або іншою діяльністю, пов`язаною з одержанням доходу безпосередньо від цієї діяльності, виконання робіт (послуг) за цивільно-правовими угодами (з дня працевлаштування, державної реєстрації як суб`єкта підприємницької або іншої діяльності, виконання робіт (послуг) за цивільно-правовими угодами).

Відповідно до частини другої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.

Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг (частина третя статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття»).

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

У відповідності до частини восьмої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку про те, що особа, зареєстрована як фізична особа - підприємець, не може бути визнана безробітною і не має права на виплату допомоги по безробіттю.

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Статтею 1215 ЦК України визначено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Як установлено та визнано доведеним судом першої інстанції, ОСОБА_1 09 червня 2017 року звернулася до Львівського міського центру зайнятості за сприянням у працевлаштуванні, подала заяву про надання їй статусу безробітного та призначити (поновити) виплату допомоги по безробіттю у розмірі, передбаченому Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». У поданій заяві ОСОБА_1 своїм підписом підтвердила, що ознайомлена з правами та обов`язками зареєстрованого безробітного, що визначені Законами України «Про зайнятість населення» та «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

За час перебування на обліку у центрі зайнятості ОСОБА_1 отримувала матеріальне забезпечення - допомогу по безробіттю в період з 16 червня 2017 року по 10 червня 2018 року.

Установлено й те, що 01 серпня 2017 року між відповідачкою та ФОП ОСОБА_2 укладено цивільно-правовий договір № 02/08/17-2, в результаті якого відповідачка отримала дохід в сумі 500,00 грн, що підтверджується листом ФОП ОСОБА_2 про надання інформації № 03/2021 від 30 березня 2021 року.

Відповідно до акта від 13 квітня 2021 року № 54 про розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення гр. ОСОБА_1 , перебуваючи як безробітна на обліку у 2017 році, надавала послуги ФОП ОСОБА_2 за договором ЦПХ з 01 серпня 2017 року по 31 серпня 2017 року.

Повідомлення про повернення коштів направлено на поштову адресу відповідачки листом від 14 квітня 2021 року № 10-1618/21.

Отримана відповідачем допомога не була повернута.

З матеріалів справи убачається, що сума допомоги по безробіттю, яку просить стягнути позивач, нарахована за період з 16 червня 2017 року по 10 червня 2018 року у розмірі 14 079 грн 99 коп.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У статті 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року, «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року).

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 12 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виконавча дирекція Фонду та її робочі органи контролюють правильність витрат за страхуванням на випадок безробіття, проводять розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення в порядку, встановленому центральними органами виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, державної податкової політики, Пенсійним фондом України за погодженням з правлінням Фонду.

Згідно з пунктами 1, 2 Порядку страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Державної податкової адміністрації України 13 лютого 2009 року № 60/62 цей Порядок визначає механізм проведення розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до пункту 5 частини другої статті 12 Закону № 1533-ІІІ. Розслідування згідно з цим Порядком здійснюється шляхом проведення перевірки достовірності даних, які є підставою для надання особі статусу безробітної та виплати їй матеріального забезпечення, що зазначені в документах, поданих особою до державної служби зайнятості під час її реєстрації та протягом періоду її перебування на обліку як безробітної.

Для проведення перевірки центри зайнятості взаємодіють з Державною податковою адміністрацією України та Пенсійним фондом України шляхом обміну інформацією про отримані особами, які перебувають на обліку в державній службі зайнятості як безробітні, доходи від провадження підприємницької діяльності, виконання робіт за трудовим договором, у тому числі за сумісництвом, під час роботи за кордоном, виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Обмін інформацією між центрами зайнятості та державними реєстраторами здійснюється згідно з Порядком взаємодії суб`єктів інформаційного обміну щодо надання та використання відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, затвердженим наказом Держпідприємництва, ДПА, Держкомстату від 7 грудня 2005 року № 121/560/406 (z1523-05 ), постановою правління Пенсійного фонду України від 7 грудня 2005 року № 23-3 (za523-05), постановою правління Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття від 7 грудня 2005 року № 368(zb523-05), зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 16 грудня 2005 року за № 1523/11803 (пункт 4 Порядку № 60/62).

Таким чином, позивач при взятті на облік особи з наданням статусу безробітного і призначення йому допомоги по безробіттю, зобов`язаний перевірити зокрема, чи є особа суб`єктом підприємницької діяльності, оскільки ці відомості впливають на статус безробітного та одержання допомоги по безробіттю. Тому початок перебігу позовної давності починається від дня надання ОСОБА_1 статусу безробітного і отримання допомоги по безробіттю, зокрема, з 16 червня 2017 року.

Отже, починаючи в період з червня 2017 року по червень 2018 року позивач мав можливість отримати відомості про отримання відповідачем доходів від виконання роботи за цивільно-правовим договором, однак з відповідним запитом до Пенсійного фонду не звертався.

Подавши до суду позов у вересні 2021 року Львівський міський центр зайнятості в порушення вимог статті 257 ЦПК України, пропустив строк позовної давності, який сплив у червні 2021 року.

Встановивши, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду і причини пропуску такого строку є неповажними, так як позивач мав можливість виявити дані порушення раніше, але не зробив цього, місцевий суд прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском строку звернення до суду з позовом, про застосування якого заявлено відповідачем.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду, такі є ідентичними мотивам позовної заяви, відтак не спростовують висновків місцевого суду про відмову в задоволенні позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні. Тому оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Львівського міського центру зайнятості залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 14 квітня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 09 червня 2022 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич