Ухвала

Іменем України

13 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 694/1660/21

провадження № 61-11637ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство комерційного банку «ПриватБанк»,

розглянув касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 19 травня 2022 року у складі судді Сакун Д. І. та постанову Черкаського апеляційного суду від 06 вересня 2022 року у складі колегії суддів: Гончар Н. І., Сіренка Ю. В., Фетісової Т. Л.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - AT КБ «ПриватБанк»), в якому просив визнати припиненим кредитний договір та визнати припиненим договір іпотеки; припинити іпотеку нерухомого майна; припинити заборону на нерухоме майно.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 27 лютого 2006 року належить житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 .

03 березня 2006 року між ОСОБА_1 , як позичальником, та AT КБ «ПриватБанк», як позикодавцем, укладено кредитний договір № CSZ0GK00000003, відповідно до пункту 1.1 якого Банк зобов`язується надати ОСОБА_1 кредитні кошти на строк до 13 березня 2026 року у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 130 000,00 грн зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. В цей же день між сторонами укладено договір іпотеки, згідно з умовами якого позивач передав відповідачу в іпотеку вказаний житловий будинок як забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором.

25 грудня 2008 року Банк направив на адресу ОСОБА_1 лист яким повідомлено, що за кредитним договором № CSZ0GK00000003 відсоткова ставка збільшується з 01 лютого 2009 року з 12 % до 22,73 % та запропоновано до 20 січня 2009 року повідомити про незгоду зі збільшенням відсоткової ставки. Вказаний лист ОСОБА_1 отримав 23 січня 2009 року та упродовж 20-днів повідомив про свою незгоду з підвищенням відсоткової ставки.

Зазначені обставини встановлені рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 11 грудня 2009 року, справа № 2-438/09.

Таким чином, позивач вважає, що строк виконання зобов`язань за кредитним договором настав 12 лютого 2009 року, оскільки впродовж вказаного 20-денного строку Банк не отримав згоду Позичальника на зміну кредитної ставки.

Аналогічним чином Банк змінив строк виконання зобов`язань за кредитним договором шляхом пред`явлення вимоги про дострокове повернення усієї суми кредиту, звернувшись до Звенигородського районного суду Черкаської області з позовною заявою у справі № 2-438/09 та визначивши остаточну суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 131 997,73 грн.

Отже, сума коштів, яка сплачена ОСОБА_1 після грудня 2009 року, зараховується на виконання вимоги банку про дострокове повернення кредиту у розмірі 131 997,73 грн. Після зміни строку кредитування розмір цієї вимоги не міг бути збільшений за рахунок нарахування пені, відсотків за користування кредитом.

Після пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредиту ОСОБА_1 сплатив на користь AT КБ «ПриватБанк» в рахунок погашення кредиту 151 362,41 грн.

Зазначені обставини також встановлені рішенням Звенигородського районного суду від 11 грудня 2020 року у справі № 694/2122/19, залишеним без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 02 березня 2021 року, яким відмовлено у позові Банку до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 13 березня 2006 року № CSZ0GK00000003 у сумі 120 143,96 грн, що визначена Банком як тіло кредиту.

ОСОБА_1 звернувся до відповідача з листом, у якому просив у зв`язку з відсутністю заборгованості за кредитним договором звернутись до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію припинення іпотеки житлового будинку.

Листом від 11 червня 2021 року № 20.1.0.0.0/7-210602/13211 відповідач повідомив, що за кредитним договором існує заборгованість та надав позивачу виписку по кредитному договору від 13 березня 2006 року № CSZ0GK00000003, згідно з якою залишок заборгованості по кредиту становить 981 769,44 грн, у тому числі по тілу кредиту - 166 450,14 грн.

Позивач наполягав, що зобов`язання за договором кредиту припинені повним фактичним виконанням, оскільки з моменту зміни строку кредитування припинилось право відповідача нараховувати проценти за користування кредитом та неустойку. Сплачена позивачем сума коштів перевищує загальний розмір вимоги, пред`явленої Банком в порядку дострокового повернення коштів.

У зв`язку з викладеним ОСОБА_1 просив суд: визнати припиненим кредитний договір від 13 березня 2006 року № CSZ0GK00000003, укладений між ОСОБА_1 та AT КБ «ПриватБанк»; визнати припиненим договір іпотеки № CSZ0GK00000003, укладений між ОСОБА_1 та AT КБ «ПриватБанк», посвідчений приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Бедратою Н.М.; припинити іпотеку нерухомого майна, а саме: житлового будинку загальною площею 172,4 кв. м, житловою площею 117,0 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , яка зареєстрована в Державному реєстрі іпотек за № 2995452 приватним нотаріусом Бедрата-Скляр Н. М.; припинити заборону на вказане нерухоме майно, яка зареєстрована в Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 21 березня 2006 року за № 2995335 приватним нотаріусом Бедрата-Скляр Н. М.; стягнути з AT КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правову допомогу у розмірі 7 500,00 грн.

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 19 травня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено повністю.

Рішення суду обґрунтоване тим, що заборгованість позивача ОСОБА_1 за кредитним договором від 13 березня 2006 року № CSZ0GK00000003 погашена у повному обсязі, сплачені кошти перевищують суму заборгованості, яку мав право вимагати банк, що підтверджено рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 11 грудня 2020 року у справі № 694/2122/19, яке має в даному випадку преюдиційне значення. Крім того, оскільки зобов`язання за кредитним договором є припиненими у зв`язку з його повним і належним виконанням позичальником, то визнанню припиненою підлягає й іпотека, а записи про державну реєстрацію обтяження нерухомого майна та запис про іпотеку цього майна підлягає скасуванню.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 06 вересня 2022 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 19 травня 2022 року скасовано в частинах визнання припиненим кредитного договору від 13 березня 2006 року № CSZ0GK00000003, укладеного між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» та визнання припиненим договору іпотеки нерухомого майна, а саме житлового будинку по АДРЕСА_1 , укладеного 13 березня 2006 року між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк». Прийнято в цих частинах нове судове рішення. Визнано припиненими зобов`язання за кредитним договором від 13 березня 2006 року № CSZ0GK00000003, укладеним між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк». Визнано припиненими зобов`язання за договором іпотеки нерухомого майна, а саме: житлового будинку по АДРЕСА_1 , укладеного 13 березня 2006 року між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк». В решті частини рішення залишено без змін. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 6 000,00 грн.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ефективним способом захисту порушених прав позивача, є не припинення кредитного та іпотечного договорів, як визначено судом першої інстанції, а припинення зобов`язань за вказаними договорами. З огляду на викладене, рішення суду в цій частині скасував та прийняв нове судове рішення, застосувавши ефективний спосіб захисту порушених прав.

АТ КБ «ПриватБанк» 21 листопада 2022 року засобами поштового зв`язку звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 19 травня 2022 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 06 вересня 2022 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі зазначає клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, яку обґрунтовує тим, що вперше з касаційною скаргою звернувся 30 вересня 2022 року, яку повернуто ухвалою Верховного Суду від 15 листопада 2022 року. 17 листопада 2022 року представник заявника ознайомився зі змістом ухвали в Єдиному державному реєстрі судових рішень та негайно звернувся з касаційною скаргою повторно.

Відповідно до частини першої, другої та третьої статті 390 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК України) касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Перевіривши доводи клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 19 травня 2022 року та постанови Черкаського апеляційного суду від 06 вересня 2022 року, суд вважає, що клопотання підлягає задоволенню, оскільки вперше касаційну скаргу скаржником подано протягом тридцяти днів із дня прийняття оскаржуваного судового рішення, а вдруге із касаційною скаргою звернувся до Суду без суттєвих затримок та зайвих зволікань після отримання копії ухвали про її повернення.

Як на підставу касаційного оскарження АТ КБ «ПриватБанк» посилається на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, зокрема неврахування правових висновків, висловлених у постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 910/11249/17, від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18, від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, від 05 березня 2019 року у справі № 5017/1987/2012, від 07 лютого 2018 року у справі № 910/11249/17 та постановах Верховного Суду України від 23 березня 2016 року у справі № 3-137гс16, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1685цс16, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1685цс16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Зокрема, Банк зазначає, що наявність судового рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 11 грудня 2020 року та висновки, викладені у цьому рішенні станом на 2020 рік не можуть бути покладені в основу рішення у цій справі, оскільки у справі № 694/1660/21 банк просить стягнути заборгованість станом на 2022 рік, яка підтверджується, зокрема і випискою по рахунку боржника, яка є належним доказом у справі, на чому неодноразово наголошував Верховний Суд у своїх постановах.

Крім того звертає увагу, що наявність судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не припиняє зобов`язання в цілому і не позбавляє права кредитора на стягнення інших передбачених договором платежів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Відтак, заявник вважає, що має право на нарахування процентів та інших платежів, передбачених у договорі, та/або сум, визначених статтею 625 ЦК України, за період невиконання рішення суду, а тому суди дійшли помилкових висновків, що зобов`язання виконано у повному обсязі.

Крім того, банк звертає увагу, що судами не вирішено клопотання про застосування позовної давності.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 27 лютого 2006 року належить житловий будинок по АДРЕСА_1 . Право власності зареєстроване Звенигородським виробничим підрозділом ЧООБТІ 03 березня 2006 року за № 6448.

13 березня 2006 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № CSZ0GK00000003, згідно з умовами якого Банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти на строк до 13 березня 2026 року у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 130 000,00 грн на придбання житла, а також у розмірі 26 000,00 грн на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1,0 % на місяць на суму залишку заборгованості та винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,55 % щомісяця в період сплати від суми виданого кредиту. Позичальник у свою чергу зобов`язувався повернути кредит, сплачувати відсотки, винагороди в зазначені в договорі строки.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 13 березня 2006 року між сторонами укладено договір іпотеки № CSZ0GK00000003, за яким позичальник передав в іпотеку житловий будинок з відповідною частиною надвірних споруд за адресою: АДРЕСА_1 .

21 березня 2006 року відомості про заборону на нерухоме майно та інформація про договір іпотеки внесені до відповідних реєстрів.

Рішенням Звенигородського районного суду від 11 грудня 2009 року відмовлено в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення заборгованості по кредитному договору на предмет іпотеки, а саме житловий будинок АДРЕСА_1 .

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 11 грудня 2020 року, залишеним без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 02 березня 2021 року у справі № 694/2122/19, відмовлено в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № CSZ0GK00000003 від 13 березня 2006 року.

Зазначеним рішенням встановлено, що заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором станом на 01 грудня 2009 року становила 137 986,83 грн, а після пред`явлення банком вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором боржником було сплачено 151 362,41 грн.

Також вказаним рішенням суду встановлено, що звернувшись у 2009 році із позовом про звернення стягнення заборгованості по кредитному договору на предмет іпотеки, банк використав своє право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилась несплаченою та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та змінив на власний розсуд умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

26 травня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із листом, у якому просив звернутись до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію припинення іпотеки нерухомого майна, а саме: житлового будинку загальною площею 172,4 кв.м., житловою площею 117,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , яка зареєстрована на підставі договору іпотеки від 13 березня 2006 року, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , у зв`язку із повним виконанням зобов`язань за кредитним договором.

Згідно з листом АТ КБ «ПриватБанк» від 11 червня 2021 року № 20.1.0.0.0/7-210602/13211 Банк відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 та вказав, що незважаючи на виконання рішення суду і погашення суми боргу, обчисленої на дату звернення банком до суду, на час розгляду листа ОСОБА_1 існує заборгованість за кредитним договором, оскільки на неповернуту суму кредиту продовжували нараховуватись відсотки за його користування.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін та погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною першою та другою статті 598 ЦК зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що «припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) відступлено від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1252цс16, і зроблено висновок, що «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України».

У справі, про перегляд якої подано касаційну скаргу, суди встановили, що:

- кредитор у порядку статті 1050 ЦК України звернувся у 2009 році до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки (справа № 2-438/09), у зв`язку з чим змінив строк виконання основного зобов`язання;

- рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 11 грудня 2020 року, залишеним без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 02 березня 2021 року у справі № 694/2122/19, відмовлено в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № CSZ0GK00000003 від 13 березня 2006 року. Встановлено, що заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором станом на 01 грудня 2009 року становила 137 986,83 грн, а після пред`явлення банком вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором боржником сплачено 151 362,41 грн.

На підставі зазначеного, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що боржником повністю виконано зобов`язання за кредитним договором, що свідчить про те, що будь-які інші вимоги в цих правовідносинах будуть неможливі. У зазначеному випадку неможливість пред`явлення наступних вимог у будь-якому обсязі до боржника свідчить про відсутність подальших правовідносин між кредитором та боржником, а тому зобов`язання боржника у таких кредитних правовідносинах припиняється.

Разом із цим, апеляційний суд обґрунтовано врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений у постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 та дійшов висновку, що ефективним способом захисту порушених прав позивача, є не припинення кредитного та іпотечного договорів, як визначено судом першої інстанції, а припинення зобов`язань за вказаними договорами.

Доводи касаційної скарги про те, що наявність судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором не припиняє правовідносин сторін кредитного договору та не позбавляє права кредитора на стягнення інших передбачених договором платежів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору, є необґрунтованими, оскільки за результатами розгляду судових спорів між сторонами не було ухвалено судових рішень про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк».

Верховний Суд у постанові від 03 лютого 2020 року у справі № 569/613/19 та постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 569/23247/18 зазначив, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді трьох процентів річних та інфляційних втрат не є санкцією, передбаченою умовами договору, за неналежне виконання таких умов, та виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Таким чином, у випадку затримки виконання зобов`язання із погашення заборгованості за кредитним договором, у ОСОБА_1 не виникає будь-яких інших зобов`язань за кредитним договором. Натомість кредитор має право порушувати питання про стягнення з ОСОБА_1 коштів на підставі статті 625 ЦК України за період невиконання вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором.

Разом із цим, право кредитора на стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає на підставі Закону, а не договору, тому посилання в касаційній скарзі на те, що у позивача існує заборгованість за кредитним договором внаслідок несвоєчасного виконання заборгованості, а тому відсутні підстави для припинення кредитного та іпотечного зобов`язань, є помилковими.

З урахуванням обставин справи, відсутні підстави вважати, що судами невраховано правові висновки Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 910/11249/17, від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18, від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, на які посилається заявник у касаційній скарзі, оскільки у зазначених справах Верховний Суд зробив висновки про право банку на стягнення трьох процентів річних на підставі статті 625 ЦК України, у той час як у справі, про перегляд якої подано касаційну скаргу, банк таких вимог не заявляв.

Посилання у касаційній скарзі на те, що судове рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 11 грудня 2020 року та висновки, викладені у цьому рішенні не можуть бути покладені в основу рішення у цій справі, також є помилковими, з огляду на таке.

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 11 грудня 2020 року, залишеним без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 02 березня 2021 року у справі № 694/2122/19, в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № CSZ0GK00000003 від 13 березня 2006 року відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суди виходили з того, що заборгованість ОСОБА_1 за даним кредитним договором, у тому числі за тілом кредиту, відсотками, пенею і комісією відповідачем погашена, оскільки сплачені ним кошти перевищують суму заборгованості, яку мав право вимагати банк, що підтверджується квитанціями та довідкою про погашення заборгованості за кредитом.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом та відображені в мотивувальній частині судового акта.

Судове рішення у справі № 694/2122/19 є преюдиційним для цієї справи, відтак, встановлені під час розгляду зазначеної справи обставини не підлягають доказуванню у цій справі.

Суд відхиляє посилання заявника на неврахування судами попередніх інстанцій висновків відповідно до яких факт користування кредитними коштами може підтверджуватись, зокрема, випискою з рахунку, викладені у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 284/157/20-ц, від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, оскільки не мають правового значення для вирішення цієї справи.

Крім того, Суд відхиляє аргументи заявника про те, що судами не вирішено питання про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності, оскільки такі спростовуються змістом постанови апеляційного суду.

Так, суд апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи встановив, що під час розгляду справи судом першої інстанції представник відповідача не заявляв про пропуск позивачем позовної давності, тому судом першої інстанції не розглядались такі вимоги відповідача.

Разом з тим, колегія суддів вказала, що позивачем не пропущено позовну давність, оскільки після пред`явлення вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, АТ КБ «ПриватБанк» зверталось із позовом про стягнення заборгованості, в задоволенні якого було відмовлено рішенням Звенигородського районного суду від 11 грудня 2020 року.

Крім того у травні 2021 року ОСОБА_1 звертався до відповідача із заявою щодо припинення іпотеки належного йому нерухомого майна, однак, листом від 11 червня 2021 року позивачу відмовлено у задоволенні вказаної заяви, що свідчить про не визнання банком факту припинення зобов`язань за кредитним та іпотечним договорами, укладеними із позивачем. Із позовом ОСОБА_1 звернувся до суду у вересні 2021 року. Таким чином, апеляційний суд встановив, що позивачем не пропущено позовну давність для звернення до суду із даним позовом.

Узагальнюючи наведене, необхідно дійти висновку, що доводи касаційної скарги АТ КБ «приватБанк», зводяться до незгоди з висновками судів стосовно встановлення обставин справи, дослідження та оцінки доказів, що є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Враховуючи те, що касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, тоді як Верховний Суд уже викладав висновок щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, колегія судів дійшла висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у цій справі.

Керуючись статтею 390, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Поновити Акціонерному товариству комерційного банку «ПриватБанк» строк на касаційне оскарження рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 19 травня 2022 року та постанови Черкаського апеляційного суду від 06 вересня 2022 року.

У відкритті касаційного провадженняу справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання припиненим договору кредиту, договору іпотеки, припинення іпотеки і заборони щодо нерухомого майна в порядку захисту прав споживача за касаційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 19 травня 2022 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 06 вересня 2022 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков С. О. Погрібний О. В. Ступак