Номер провадження: 22-ц/813/8344/22
Справа № 509/5400/21
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.12.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Орловської Н.В.,

суддів Кутурланової О.В.,

Чорної Т.Г.,

секретар Зєйналова А.Ф.к.

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 30 серпня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

06 жовтня 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначив, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . У вказаному будинку зареєстрований племінник позивача ОСОБА_1 , який з 2017 року не проживає за вказаною адресою, що підтверджується актом комісії депутатів сільської ради від 04.10.2021р. Фактичне місце проживання ОСОБА_1 позивачу невідоме.

Позивач зазначає, що через реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 у належному йому на праві власності будинку, він не має можливості оформити субсидію, а також має перешкоди у реалізації своїх прав, як власника нерухомого майна.

З огляду на викладене, посилаючись на положення ст.71,72 ЖК УРСР ОСОБА_2 наполягав на задоволенні його позовних вимог.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 30 серпня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Усунуто ОСОБА_2 перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказане судове рішення мотивовано тим, що відповідач ОСОБА_1 більше пів року без поважних причин не проживає у будинку за адресою АДРЕСА_1 , що на праві власності належить позивачу. Оскільки відповідач добровільно не бажає знятися з реєстраційного обліку за вказаною адресою, а факт його реєстрації перешкоджає позивачу в повній мірі реалізувати його права, як власника житлового будинку, тому суд, керуючись ст. 71, 72 ЖК УРСР дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а також порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 30 серпня 2022 року скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування своєї позиції зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення порушено вимоги процесуального закону щодо належного повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, враховано лише позицію позивача, чим порушено принцип змагальності сторін.

Також апелянт звертає увагу, що судом не розглянуто подане ним 30.08.2022р. клопотання про зупинення провадження у справі, що також свідчить про порушення ним норм процесуального права.

Крім того, судом першої інстанції залишено поза увагою факт недоведеності позовних вимог, оскільки єдиним доказом, наданим позивачем на підтвердження відсутності відповідача протягом тривалого часу, є акт від 04.10.2021р., у якому вказано, що ОСОБА_1 не проживає в належному позивачеві будинку з 2017 року. Проте, депутати, якими підписано цей акт, були обрані лише у 2020 році, а тому не могли засвідчити відсутність відповідача у 2017 році. З огляду на викладене апелянт вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення на підставі тверджень позивача, які за відсутності належних та допустимих доказів є лише припущеннями з його боку. Оскільки ОСОБА_2 не надано доказів на підтвердження вказаних обставин, тому судом неправильно застосовано ст.71, 72 ЖК УРСР до спірних правовідносин.

Додатково зазначає, що набув право на користування спірним житловим будинком як член сім`ї колишнього власника, а не проживає у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 чинить перешкоди у користуванні житлом.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Слободяник Олексій Ігорович, доводи апелянта не визнає, просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Овідіопольского районного суду Одеської області від 30.08.2022р. залишити без змін.

В обґрунтування своєї позиції зазначає, що ОСОБА_1 у апеляційній самостійно підтверджує факт своєї відсутності за місцем реєстрації, при цьому не наводить жодних підстав, які б надавали йому право користуватися житловим будинком. Факт не проживання ОСОБА_1 у спірному будинку протягом останніх п`яти років підтверджується актами від 03.06.2020 року та від 08.07.2022р., відповіддю Маяківської сільської ради. Відповідач не проживає у будинку, який на праві власності належить позивачу, не бере участі в його утриманні, його особисті речі в цьому будинку відсутні.

Також зазначає, що апелянтом не надано доказів наявності у нього перешкод у користуванні житловим будинком, а його посилання на те, що позивач чинить йому такі перешкоди та вигнав його зі спірного житла є необґрунтованими.

Крім того, позивач вважає безпідставними доводи апелянта щодо порушення судом першої інстанції його процесуальних прав на участь в судовому засіданні та зупинення провадження у справі.

Заслухавши доповідача, учасників справи, які беруть участь в судовому засіданні, перевіривши законність рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, колегією суддів встановлено наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає з таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч.1 ст.2 ЦПК України)

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін. (п.4 ч.3 ст.2 ЦПК України)

Згідно ч.2 ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

За позицією апелянта, судом першої інстанції порушено принцип змагальності сторін, оскільки йому не було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі разом з позовною заявою та додатками, не повідомлено про розгляд справи, призначений на 30.08.2022р., а також не розглянуто подане ним клопотання про зупинення провадження у справі, чим порушено вимоги процесуального закону.

Згідно ст.190 ЦПК України ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 272 цього Кодексу. Одночасно з копією ухвали про відкриття провадження у справі учасникам справи надсилається копія позовної заяви з копіями доданих до неї документів.

У випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення. (ч.11 ст.272 ЦПК України)

Згідно наявного в матеріалах справи супровідного листа (а.с.16), копія ухвали Овідіопольського районного суду Одеської області від 07.10.2021р. разом з копією позовної заяви та додатками до неї були надіслані на адресу ОСОБА_1 07 жовтня 2021 року.

Інформація про отримання ОСОБА_1 вказаних документів в матеріалах справи відсутня.

Разом з тим, 22.10.2021 року ОСОБА_1 надано до Овідіопольського районного суду Одеської області клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, за змістом якої відповідач вказує про його обізнаність щодо ухвали від 07.10.2021р. про відкриття провадження у справі.

З наведеного слідує, що ОСОБА_1 отримано копію ухвали про відкриття провадження у справі від 07.10.2021р. разом з копією позовної заяви та доданими до неї документами.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 неодноразово особисто був повідомлений про дату та час розгляду справи, що підтверджується його особистим підписом у відповідних розписках (а.с.27,30), що також свідчить про його обізнаність щодо наявності даного судового провадження, а тому у випадку виникнення у нього питань щодо змісту позовної заяви або доданих до неї документів відповідач не був позбавлений передбаченого ст. 43 ЦПК України права ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень.

З огляду на викладене колегія суддів вважає необґрунтованим довід апелянта щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права внаслідок не надіслання на його адресу копії ухвали про відкриття провадження з копією позовної заяви та доданих до неї документів.

Щодо доводу апелянта про порушення судом першої інстанції процесуальних норм з підстав залишення поза увагою клопотання про зупинення провадження у справі, то апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно п.6 ч.1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду . З питань, зазначених у цій статті, суд постановляє ухвалу.

29.08.2022 року ОСОБА_3 , яка діяла за дорученням ОСОБА_1 , подано до Овідіопольського районного суду Одеської області клопотання про зупинення провадження до вирішення справи №509/3093/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту скасованим, визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та скасування державної реєстрації права власності. (а.с.36-37).

Згідно ч.3 ст. 182 ЦПК України заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлено - він встановлюється судом.

Статтею 183 ЦПК України визначено загальні вимоги до форми та змісту письмової заяви, клопотання, запереченн я, згідно якої частини другої якої письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником.

Суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду. (ч.4 ст.183 ЦПК України)

Як вбачається з матеріалів справи, подане від імені ОСОБА_1 клопотання про зупинення провадження у справі підписане ОСОБА_3 , яка на підтвердження своїх повноважень надавала копію довіреності від 02.11.2021р., посвідчену приватним нотаріусом Одеського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф. (а.с.13)

Відповідно до ч.1,2 ст. 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, зазначених у статті 61 цього Кодексу.

Аналогічні приписи містить ст. 131-2 Конституції України, згідно якої виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення.

Законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.

Аналіз наведених процесуальних норм свідчить про те, що особа може брати участь у цивільному процесі особисто або через адвоката. Виняток становлять випадки, коли особа бере участь у спорі з трудових правовідносин або у малозначній справі, яка допускає участь представника на підставі довіреності.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом розгляду у даній справі є вимога про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 07.10.2021р. суд визнав дану справу малозначною. Разом з тим, ухвалою від 25.10.2021р. суд дійшов висновку про необхідність розгляду справи за правилами загального позовного провадження, що виключає її малозначність.

Оскільки спірні правовідносини у даній справі не відносяться ані до категорії трудових спорів, ані до малозначних справ, тому її учасники можуть брати участь у справі або особисто, або через адвоката.

Враховуючи, що клопотання про зупинення провадження у справі підписано особою, щодо якої відсутні відомості про наявність у неї відповідних повноважень, а саме доказів наявності у неї статусу адвоката, тому вказане клопотання відповідно до ч.4 ст.183 ЦПК України слід було повернути заявнику без розгляду.

В матеріалах справи відсутня інформація щодо вирішення судом першої інстанції питання про прийняття до розгляду вказаного клопотання, що свідчить про порушення судом вимог ст. 182, 183 ЦПК України, проте допущене судом порушення згідно ч.3 ст.376 ЦПК України не є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Щодо доводу апелянта про неналежне повідомлення його про дату, час та місце розгляду справи, то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно вимог ст. 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.

Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Оскаржуване рішення прийнято судом першої інстанції в судовому засіданні, призначеному на 30 серпня 2022 року. В мотивувальній частині рішення судом зазначено, що відповідач належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив.

Разом з тим, матеріали справи не містять інформації та доказів направлення на адресу ОСОБА_1 судової повістки про виклик або судової повістки -повідомлення про дату, час та місце розгляду справи, призначеного на 30 серпня 2022 року, у порядку, визначеному ст. 128 ЦПК України.

Згідно п.3 ч.3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Враховуючи, що дана справа розглянута судом першої інстанції за відсутності відповідача ОСОБА_1 , не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду, і апелянт обґрунтовує апеляційну скаргу такою підставою, тому рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 30.08.2022р. підлягає скасуванню.

Щодо суті спірних правовідносин, то колегією суддів встановлено наступне.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є власником житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

Підставою набуття ОСОБА_2 права власності на вказаний житловий будинок є свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 14.03.2018р, посвідчене державним нотаріусом Овідіопольської районної державної нотаріальної контори Кураловою Т.Д., згідно якого ОСОБА_2 є спадкоємцем зазначеного у заповіті майна ОСОБА_4 . (а.с.5)

Відповідач ОСОБА_1 , який є сином ОСОБА_4 , з 22.09.2004 року по теперішній час зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 . (а.с.21)

Як вбачається зі змісту заявленого позову, пояснень ОСОБА_2 наданих під час розгляду справи та відзиву на апеляційну скаргу, порушення своїх прав, як власника житлового будинку, позивач пов`язує з відсутністю у нього можливості вільно розпоряджатись належним йому нерухомим майном та оформити субсидію із тих підстав, що відповідач тривалий час без поважних причин не проживає у спірному будинку, однак зберігає реєстрацію.

Відповідач визнає, що деякий час не проживає у спірному будинку. При цьому, наполягає на збереженні свого права користування вказаним будинком, зазначаючи що це єдине наявне у нього житло, у якому припинив проживати з поважних причин, а саме через поведінку позивача, заміну ним замків та фактичне вигнання з дому.

Отже, у справі, що переглядається, спір виник між позивачем, який є власником спірного будинку, та відповідачем, який зареєстрований у вказаному будинку та має намір користуватися ним як єдиним житлом.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції визначає вичерпний перелік підстав, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у п.1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом, здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я і моралі, захисту прав і свобод інших громадян та має бути необхідним у демократичному суспільстві.

Разом із тим, державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими, і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п.2 ст.8 Конвенції.

Згідно конвекційних приписів, поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займає особа. Підлягають встановленню обставини, зокрема, чи є конкретне місце проживання «житлом», що підлягає захисту на підставі п.1 ст.8 Конвенції, а також залежить від фактичних обставин, у тому числі - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (п.40-44 рішення ЕСПЛ від 2.12.2010р. у справі «Кривицька, Кривичький проти України)

Враховуючи, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла, таке втручання держави має переслідувати законну мету, здійснюватися відповідно до законодавства та має бути необхідним у демократичному суспільстві.

При цьому суд враховує, що навіть у разі припинення законного права на зайняття житлового приміщення, особа має право та те, щоб питання втрати відповідачем права користування житлом було оцінене на предмет співмірності із переслідуваною законом метою захисту прав власника цього житла із дотриманням принципів ст.8 Конвенції.

Разом із тим, слід також врахувати і права позивача, як власника житлового будинку, які захищені і статтею Першою протоколу Конвенції, де об`єднані всі права фізичної особи, що містять майнову цінність. Зокрема, Конвенцією закладений принцип мирного володіння майном, визначено умови та критерії обмеження і позбавлення права власності, а також право держави контролювати використання майна в загальних інтересах. Найбільша вимога цієї норми встановлює, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним, а також має забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.

Враховуючи те, що позивач, як власник житлового будинку, не має нести непропорційний та надмірний тягар, тому завданням суду є з`ясування обставин щодо пропорційності інтересів власника та іншого приватного інтересу відповідача на користування житловим приміщення у згаданому домоволодінні.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення вимог позивача, керувався ст.71, 72 ЖК УРСР та виходив із того, що ОСОБА_1 не проживає у спірному будинку тривалий час без поважних причин, тоді як позивач ОСОБА_2 втрату права відповідача у користуванні житловим приміщенням пов`язує не з фактом тривалого не проживання у його будинку, а саме із захистом свого права власності та вільного володіння нерухомим майном, що викликано обставинами припинення сервітуту, перелік яких визначений у ч.1 ст. 406 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є право користування (сервітут).

Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (стаття 396 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Законодавче визначення поняття сім`ї встановлено у ст.3 СК України та передбачає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

У справі, що переглядається, установлено, що ОСОБА_1 , який є сином колишньої власниці ОСОБА_4 , на момент її життя законно вселився у спірний будинок та місце його проживання було зареєстровано з тих підстав, що спірний будинок був зареєстрованим місцем реєстрації проживання його матері.

Таким чином, відповідач ОСОБА_1 , будучи у розумінні ст.3 СК України членом сім`ї колишнього власника житла ОСОБА_4 , набув сервітутне право користування вказаним житлом.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 64 ЖК УРСР визначено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Разом з тим, статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Отже, відповідно до ст ст.9, 156, 157 ЖК сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім`ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім`ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст.157 ЖК.

Передбачені стст.9, 156, 157 ЖК обмеження щодо виселення колишніх членів сім`ї власника не є порушенням права власності.

Саме лише посилання власника не неможливість вільного розпорядження своїм будинком через те, що відповідач зберігає право користування ним не свідчить про втрату власником володіння нерухомістю. (Постанова ВП ВС від 4.07.2018р. у справі № 353/1096/16ц).

При розгляді питання щодо припинення права користування члена сім`ї колишнього власника житлового приміщення необхідно враховувати підстави, передбачені ст. 406 ЦК України та фактичні підстави заявленого позову.

При цьому, сам факт зміни власника не може бути автоматичною підставою для визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житлом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 з 22.09.2004 року зареєстрований і постійно проживав в житловому будинку, що належав на праві власності його матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . За свого життя остання не порушувала питання про припинення сервітуту ОСОБА_1 , який, в свою чергу, іншого житла не має.

Зі змісту свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.03.2018р., посвідченого державним нотаріусом Овідіопольської районної державної нотаріальної контори Кураловою Т.Д., вбачається що на момент оформлення права на спадщину ОСОБА_2 був зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 , яка є відмінною від місця реєстрації спадкодавця ОСОБА_4 та її сина ОСОБА_1 .

Крім того, згідно довідки від 05.10.2021р. №416, виданої Виконкомом Маяківської сільської ради Біляївського району Одеської області, згідно погосподарської книги №2 №ПГО 0166-1 у житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 зареєстрована одна особа, а саме ОСОБА_1 .

З наведених обставин слідує, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 , які хоч і є родичами, проте спільно не проживали, спільним побутом не пов`язані, а тому не є сім`єю у розумінні ст.3 СК України

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають із ним і ведуть із ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Разом з тим, при розгляді такого спору суд має встановити баланс інтересів сторін спору.

За змістом заявленого позову вбачається, що необхідність захисту свого права власності з підстав ст. 386, 391 ЦК України позивач пов`язує з тим, що у нього виникли перешкоди в оформленні житлової субсидії. Проте, доказів на підтвердження таких перешкод, що виникли з причин зберігання відповідачем права проживання у житловому будинку, позивач не надав.

Крім того, в судовому засіданні представник позивача пояснив, що ОСОБА_2 у спірному будинку не проживає, має у власності інше постійне житло.

Таким чином, у справі, що переглядається, інтереси відповідача, як члена сім`ї колишнього власника, який набув сервітутне право користування вказаним житлом та іншого житла не має, перевищують інтереси позивача, як власника житла, який обґрунтовує порушення своїх прав виключно складнощами при оформленні субсидії, що не підтверджено жодними доказами, а тому слід дійти висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню із викладених вище підстав.

Суд першої інстанції наведеного не врахував, не встановив обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, неправильно застосував норми матеріального права, а саме ст. 71,72 ЖК УРСР, допустив порушення норм процесуального права, внаслідок чого прийняв необґрунтоване рішення, що є підставою для його скасування та ухвалення нового про відмову у задоволенні позовних вимог із викладених у мотивувальній частині правових підстав.

З огляду на викладене рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 30.08.2022 року слід скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням з підстав його тривалої відсутності залишити без задоволення.

Щодо розподілу судових витрат, то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. (ч.13 ст.141 ЦПК України)

Оскільки внаслідок перегляду рішення суду першої інстанції апеляційний суд дійшов висновку про задоволення вимог апеляційної скарги, тому сплачений ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції судовий збір в сумі 1362,00 грн підлягає стягненню з позивача на користь апелянта.

Керуючись ст. ст. 141,367,374,376,382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 30 серпня 2022 року скасувати та постановити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 та користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору до суду апеляційної інстанції в сумі 1362,00 грн (одна тисяча триста шістдесят дві грн 00 коп).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст судового рішення складено 23 грудня 2022 року.

Головуюча ________________ Н.В.Орловська

Судді: ________________ О.В.Кутурланова

________________ Т.Г.Чорна