Справа № 143/8/22
Провадження № 22-ц/801/945/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сич С. М.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2022 рокуСправа № 143/8/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М. (суддя-доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Ковальчука О. В.,

учасники справи:

позивач (особа яка подала апеляційну скаргу) Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

відповідач ОСОБА_1

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу «Державний ощадний банк України» на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 18 березня 2022 року, ухвалене у складі судді Сича С. М. в м. Погребище, дата складення повного тексту рішення відповідає даті його постановлення, -

в с т а н о в и в:

05 січня 2022 року АТ «Державний ощадний банк України» звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Заявою на встановлення відновлювальної кредитної лінії (кредиту) від 12 квітня 2021 року, яка разом з складовими є Кредитним договором, яка станом на 24.12.2021 рік становить 18 379 грн 57 к. та складається з наступного: заборгованості за кредитом (основним боргом) - 15 000 грн. 00 коп.; процентів та комісії за користування кредитом - 2 825 грн 36 к.; 3 процентів річних за несвоєчасне погашення основного боргу - 147 грн 95 к.; 3 процентів річних за несвоєчасне погашення процентів - 33 грн 76 к.; витрат від інфляції за несвоєчасне погашення основного боргу - 316 грн. 62 к.; витрат від інфляції за несвоєчасне погашення процентів - 55 грн 88 к.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12 квітня 2021 року між позивачем та фізичною особою ОСОБА_1 було підписано Заяву на встановлення відновлювальної кредитної лінії (Кредиту) (далі - Заява) відповідно то умов Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (надалі - Договір).Підписавши таку Заяву, сторони погодили і максимальну суму кредитування, і процентну ставку та її тип, тощо, тобто досягли всіх істотних умов договору кредиту. Банк з свого боку виконав зобов`язання та надав кредитні кошти, тоді як позичальник порушила взяті на себе зобов`язання щомісячно вносити платежі на повернення кредиту, внаслідок чого утворилася заборгованість. Банк направляв на адресу позичальника вимогу про дострокове повернення кредитних коштів, яка повернулась неврученою, проте це не звільняє відповідача від обов`язку виконати взяті зобов`язання.

Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 18 березня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд послався на те, що Банк хоча й направив претензію відповідачці про дострокове погашення кредиту (в порядку ч.4 ст. 16 ЗУ «Про споживче кредитування»), проте звернувся у суд до закінчення 30-денного строку, наданого для добровільного виконання вимоги Банку позичальником: строк добровільного виконання був до 09 січня 2022 року, а Банк звернувся до суду 28.12.2021 року, тому суд першої інстанції зазначив, що у Позичальника не виникло обов`язку достроково повернути кредитні кошти, а у суду відсутні підстави для задоволення позову. При цьому суд послався на правовий висновок Великої Палати верховного Суду, викладений у Постанові від 26 травня 202 року у справі № 638/13683/15-ц, який стосується близьких за змістом правовідносин, що виникли із договору споживчого кредитування.

З таким рішенням не погодився позивач Банк, подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що висновки суду є невірними, з огляду на таке: дійсно Банк надсилав претензію позичальнику 09 листопада 2021 року за № 101.20-11/1744 з вимогою достроково повернути кредитні кошти, поштовий конверт був повернутий Банку неврученим 10 грудня 2021 року, тобто відповідачка повинна була усунути порушення до 09 січня 2022 року. Банк звернувся до суду 28 грудня 2021 року, проте це не звільняє відповідачку від обов`язку виконати взяті на себе зобов`язання, тим паче що станом на день ухвалення оскаржуваного рішення суду (18 березня 2022 року) строк на добровільне виконання давно закінчився, проте ОСОБА_1 продовжує не виконувати взяті на себе зобов`язання.

Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

По справі встановлено наступні обставини:

-12 квітня 2021 року між Акціонерним товариством «Державний ощадний України» та ОСОБА_1 шляхом підписання Заяви на встановлення (збільшення) відновлювальної кредитної лінії (Кредиту) укладено Договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки), згідно із умовами якого остання отримала кредит на споживчі потреби в національній валюті шляхом встановлення відновлювальної кредитної лінії на картковий рахунок № НОМЕР_1 у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 15 000 грн. 00 коп. (а.с.90-91).

-Згідно п. 3.3 Заяви, процентна ставка за користування кредитом є фіксованою та становить 55,00 процентів річних, крім грейс-періоду.

-Відповідно до наданого Банком розрахунку заборгованості, станом на 24.12.2021 року за відповідачкою рахується заборгованість в сумі 18 379 грн 57 к., яка складається з: заборгованості за кредитом (основним боргом) - 15 000 грн 00 к.; процентів та комісії за користування кредитом - 2 825 грн 36 к.; 3 процентів річних за несвоєчасне погашення основного боргу - 147 грн 95 к.; 3 процентів річних за несвоєчасне погашення процентів - 33 грн 76 к.; витрат від інфляції за несвоєчасне погашення основного боргу - 316 грн 62 к.; витрат від інфляції за несвоєчасне погашення процентів - 55грн 88 к. (а.с. 93).

-09.11.2021 року за № 101.20-11/1744 Банк надіслав ОСОБА_1 рекомендованим листом вимогу про погашення заборгованості за кредитом, яка склалася станом на 09 листопада 2021 року протягом тридцяти календарних днів з дня одержання даної вимоги (а.с.92). Вимога повернулася неврученою з відміткою на конверті: «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 92 на звороті).

Між сторонами виник спір з приводу дострокового повернення грошових коштів, отриманих в кредит на споживчі потреби, та відповідальності позичальника за неналежне виконання умов кредитного договору.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч.2 ст.627 ЦК України).

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч.3 ст.1054 ЦК України).

Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні визначає Закон України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10 червня 2017 року, а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Згідно із абзацом третім ч.4 ст.16 ЗУ «Про споживче кредитування» якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений ЗУ «Про споживче кредитування» порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги абзацу третього ч.4 ст.16 цього Закону, не дотримавши передбачений кредитним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.

Суд першої інстанції послався на близький за змістом висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц, проте не врахував тієї обставини, що у справі, яка була предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду були правовідносини, в яких Банк ВЗАГАЛІ не дотримався порядку досудового врегулювання спору, тоді як в справі що розглядається позивач надав до суду докази направлення такої вимоги, тому спірним є висновок суду про те, що позивач звернувся до суду на 11 днів раніше ніж закінчився строк на добровільне виконання вимоги позичальником і це є підставою для відмови у задоволенні позову.

Разом з тим, оцінюючи наданий позивачем доказ направлення вимоги в порядку ч.4 ст. 16 ЗУ «Про споживче кредитування», суд першої інстанції не звернув уваги на таке: як вбачається зі змісту Заяви (а.с. 90-91), копії паспорту відповідачки (а. с. 5-6) та як зазначено Банком у позовній заяві, адреса реєстрації та місця проживання відповідача є АДРЕСА_1 . Натомість Банк, направляючи Вимогу про повернення кредиту, адресував таку вимогу АДРЕСА_2 , що не є ні місцем реєстрації, ні місцем проживання, ні адресою для листування ОСОБА_1 .

Таким чином, з урахуванням вище зазначеного, апеляційний суд приходить до висновку, що Банк не виконав вимоги ч.4 ст. 16 ЗУ «Про споживче кредитування», а тому хоча рішення суду першої інстанції і не містить мотивації щодо оцінки згаданого доказу, проте остаточний висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову через його передчасність є вірним.

При цьому слід наголосити, що Банк не позбавлений права після виконання всіх вимог закону щодо досудового врегулювання спору звернутися до суду за необхідності захисту своїх прав.

Відтак апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують вірних висновків суду першої інстанції, тому подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін (стаття 375 ЦПК України).

Оскільки оскаржуване судове рішення не підлягає до скасування, апеляційний суд не змінює розподіл судових витрат, а витрати позивача в апеляційній інстанції в зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення слід залишити за ним.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах. За правилом пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи, що положення статті 19 ЦПК України в структурі законодавчого акту розташовані серед Загальних положень цього Кодексу, суд вправі відносити справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду. При цьому, за змістом правилами пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України справи, зазначені в цьому положенні, є малозначними в силу властивостей, притаманних такій справі, виходячи з ціни пред`явленого позову та його предмета, без необхідності ухвалення окремого судового рішення щодо віднесення зазначеної справи до відповідної категорії.

З огляду на те, що апеляційна скарга подана на рішення суду у справі, ціна позову у якій становить менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то відповідно до положень п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому не підлягає касаційному оскарженню (п. 2 ч. 3 с. 389 ЦПК України).

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381 - 384, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення.

Рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 18 березня 2022 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені Акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», залишити за ним.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а - г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуюча Т. М. Шемета

Судді О. Ю. Береговий

О. В. Ковальчук