Миколаївський районний суд Миколаївської області
Справа № 945/387/22
Провадження № 2-о/945/44/22
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 червня 2022 року Миколаївський районний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді Войнарівського М.М.,за участю секретаря судового засідання Жиган А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Миколаївський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), про встановлення факту смерті особи,-

В С Т А Н О В И В:
До Миколаївського районного суду Миколаївської області з вказаною заявою звернувся ОСОБА_1 , в якій просив встановити факт смерті його сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Маріуполь Донецької області - тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України.
В обґрунтування вказаних вимог заявник послався на те, що органи державної реєстрації актів цивільного стану відмовляють у проведенні державної реєстрації смерті особи, оскільки не можливо отримати документи на зазначеній території, які можуть бути підставою для державної реєстрації смерті особи.
У судове засідання заявник та його представник не з`явилися, представником подано клопотання про розгляд справи за їх відсутності.
Представник заінтересованої особи Миколаївського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса)у судове засідання не з`явився.
З`ясувавши обставини справи, дослідивши докази, поданні на їх підтвердження, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.
Згідно з абзацом першим п. 13 постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин.
Судом встановлено, що згідно з відомостями паспорту громадянина України, серія НОМЕР_1 , копія якого долучена до матеріалів справи, заявник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець с.Нечаяне Миколаївського району Миколаївської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Заявник ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Маріуполь Донецької області помер ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець села Нечаяне Миколаївського району Миколаївської області, на підтвердження чого до заяви долучено копію сповіщення № 158 від 22.04.2022 року,в якій зазначено,що тракторист автомобільного відділення взводу забезпечення групи матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_3 , старший матрос ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 прийнятий на військову службу 31.05.2021 року Арбузинським районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки Миколаївської області у бою за нашу Батьківщину, виявивши стійкість і мужність загинув 22.03.2022 року,смерть пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.
Також підтверджується актом про настання смерті № 64/БТ/47 від 04.04.2022 року виданим Військовою частиною НОМЕР_3 , відповідно до якого старший матрос ОСОБА_2 , водій автомобільного взводу підвозу продовольства,речового і військово-технічного майна роти матеріального забезпечення батальйону матеріально-технічного забезпечення військової частини НОМЕР_3 , перебуваючи в м.Маріуполь,та безпосередньо здійснюючи заходи кругової оборони міста,згідно бойового розпорядження ОТУ «Схід» БТ № 13/1т/оц./оту від 27.02.2022 року загинув під час авіаційного удару з боку противника.
Відповідно до ч.ч. 2, 6 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу.
Клопотання осіб, які беруть участь у справі, з вимогою про подання оригіналів письмових доказів до суду не надходило.
Даючи оцінку допустимості вищезазначених доказів, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ч. 2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.
Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки наданих доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.
Такий висновок ЄСПЛ необхідно розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.
Згідно з абз. 3 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» № 2268-VIII від 18 січня 2018 року, який набув чинності 24 лютого 2018 року, діяльність збройних формувань Російської Федерації та окупаційної адміністрації Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що суперечить нормам міжнародного права, є незаконною, а будь-який виданий у зв`язку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, які додаються відповідно до заяви про державну реєстрацію народження особи та заяви про державну реєстрацію смерті особи.
Водночас судом визнається загальновідомим факт відмови органами державної реєстрації актів цивільного стану у проведенні державної реєстрації смерті та народження особи на підставі документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, які додаються відповідно до заяви про державну реєстрацію народження особи та заяви про державну реєстрацію смерті особи відповідно до абз. 3 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях».
Вказане випливає з листа голови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Гулька Б.І. №985/0/208-21 від 22.04.2021, відповідно до якого до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшов лист Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 07 квітня 2021 року № 22/4-1801-21 (вх. № 312/0/207-21 від 16 квітня 2021 року), у якому порушено питання щодо практики розгляду судами справ про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України.
Зокрема звернуто увагу на існуючу в судах практику попереднього звернення до органів реєстрації актів цивільного стану з метою отримання відмови у проведенні державної реєстрації фактів народження та смерті, що відбулися на тимчасово окупованій території України, як підстави подальшого звернення до суду для встановлення таких фактів. Зазначається, що окремі суди розглядають справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України за наявності відмови органів державної реєстрації актів цивільного стану щодо реєстрації відповідного факту.
Згідно з ч. 3 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Зважаючи на те, що обставини щодо наявності факту відмови органами державної реєстрації актів цивільного стану у проведенні державної реєстрації смерті та народження особи на підставі документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, які додаються відповідно до заяви про державну реєстрацію народження особи та заяви про державну реєстрацію смерті особи відповідно до абз. 3 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», визнані судом загальновідомими, суд дійшов висновку про те, що для проведення державної реєстрації смерті особи у заявника є об`єктивні перешкоди.
З метою захисту прав і свобод громадян України суд дійшов висновку про необхідність задоволення заяви про встановлення факту смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Маріуполь Донецької області, що надасть можливість отримати заявнику свідоцтво про смерть, видане державним органом України.
Відповідно до ч. 4 ст. 317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.
Керуючись ст.ст. 259, 264 - 265, 273, 293 - 294, 317, 319, 354, п.п.15.5 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:
Заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ,уродженець с.Нечаяне Миколаївського району Миколаївської області;паспорт серія НОМЕР_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 ), заінтересована особа: Миколаївський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про встановлення факту смерті особи - задовольнити.
Встановити факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Нечаяне Миколаївського району Миколаївської області, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 39 років в м. Маріуполь Донецької області, Україна.
Рішення суду підлягає негайному виконанню.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до ст.354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Згідно з положеннями ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції Миколаївського апеляційного суду.
Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Суддя М.М.Войнарівський