Провадження № 22-ц/802/839/22 Категорія: 68 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Осіпука В. В., Шевчук Л. Я.,

секретаря Савчук Т. Ф.,

з участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу запозовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 липня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя при розірванні шлюбу.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 25.07.2008 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , який розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28.10.2020 року. Під час шлюбу у них народилися діти: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які проживають з нею за адресою: АДРЕСА_1 .

Посилається на те, що за час перебування у шлюбі за спільні кошти вони розпочали будівництво житлового будинку на земельній ділянці площею 0,0925 га, що розташована в с. Струмівка Луцького району Волинської області. При цьому, вказана земельна ділянка була подарована відповідачу 31.01.2017 року, хоча фактично вони оплатили її ринкову вартість за рахунок спільних коштів.

Вказує, що будівництво спірного будинку розпочалося в 2017 році відповідно до будівельного паспорта на забудову земельної ділянки та повідомлення про початок виконання будівельних робіт. При цьому, під час шлюбу вони спільно з відповідачем як подружжя, придбавали будівельні матеріали за спільні кошти та кошти її батьків.

Водночас, на момент розірвання шлюбу будинок не був введений в експлуатацію, оскільки у ньому не було здійснено внутрішніх робіт.

Однак, на даний час між ними не досягнуто домовленості щодо поділу будинку, як об`єкта спільної сумісної власності подружжя, хоча будинок майже збудований.

У зв`язку з наведеним просить визнати спільною сумісною власністю подружжя об`єкт незавершеного будівництва (житловий будинок), зведений за час шлюбу, що є сукупністю будівельних матеріалів та конструктивних елементів житлового будинку, що розташований на земельній ділянці площею 0,0925 га в с. Струмівка Луцького району та визнати за нею право власності на 2/3 частини вказаної нерухомості, відступивши від рівності часток, оскільки неповнолітні діти проживають з нею та відповідач не утримує їх належним чином, а також здійснити розподіл будинку в натурі після проведення експертизи.

Представник позивача уточнила позовні вимоги та просила визнати об`єктом спільної сумісної власності об`єкт незавершеного будівництва по АДРЕСА_2 ; визнати за нею право власності на 2/3 частин вказаної нерухомості; здійснити поділ незавершеного будівництва, виділивши їй в натурі 57/100 частин будинку згідно варіанту 1 висновку будівельно-технічної експертизи та стягнути з відповідача грошову компенсацію за відхилення від ідеальних часток.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 липня 2022 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя задоволеночастково.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 (РНКОПП НОМЕР_2 ) незавершений житловий будинок з ступенем готовності 82% по АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину об`єкта незавершеного будівництва (житлового будинку), зведеного за час шлюбу, що є сукупністю будівельних матеріалів та конструктивних елементів житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_2 .

Здійснено поділ об`єкта незавершеного будівництва (житлового будинку), що розташований по АДРЕСА_2 шляхом виділення в натурі ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_1 ) Ѕ частину незавершеного житлового будинку зі ступенем готовності 82%, а саме: 11/40 частин 1-3 кухні-їдальні площею 11,3 м.кв., 1-7 холу площею 11,5 м.кв., 1-8 санвузла площею 8,0 м.кв., 1-9 кімнати площею 18,4 м.кв., 1-10 кімнати площею 21,1 м.кв., 1-11 кімнати площею 12,6 м.кв., 1-12 гардеробної площею 7,5 м.кв., 1-13 кімнати площею 20,8 м.кв.., загальною площею 111,2 кв.м., вартістю 491634,00 грн.

Виділено ОСОБА_3 (РНКОПП НОМЕР_2 ) в натурі Ѕ частину незавершеного житлового будинку зі ступенем готовності 82%, а саме: 1-1 коридору площею 16,3 м.кв., 1-2 санвузла площею 3,2 м.кв., 29/40 частин 1-3 кухні-їдальні площею 29,7 м.кв., 1-4 кімнати площею 10,5 м.кв., 1-5 паливної площею 9,5 м.кв., 1-6 кабінету площею 25,0 м.кв., загальною площею 94,2 кв.м., вартістю 416678,00 грн., що розташований по АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (РНКОПП НОМЕР_2 ) грошову компенсацію за відхилення від ідеальних часток в розмірі 38459 (тридцять вісім тисяч чотириста п`ятдесят дев`ять) грн. 50 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, вважає рішення незаконним, необґрунтованим та таким, що прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права. Вважає, що відповідач повністю спростував презумпцію спільності спірного майна. Набуття цього майна виключно за особисті кошти відповідача підтверджено копіями розписок та показами свідка, квитанціями та чеками оплати за будівельні матеріали, а також договором про надання послуг та актом виконаних робіт, згідно якого оплата з послуг будівництва спірного об`єкту відбувалась відповідачем після розірвання шлюбу і за показами свідка ОСОБА_8 (виконавця) будівельних робіт по вище вказаному договору розрахунок досі проводиться відповідачем за його особисті кошти. Жодних коштів подружжя для цих цілей в необхідних розмірах на той час не мало. Трудової участі позивачка у будівництві цього об`єкту не приймала. Стороною позивача ці обставини та докази не спростовані. Просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення яким в задоволенні позову відмовити повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , які заперечили апеляційну скаргу,відповідача ОСОБА_3 та представника відповідача ОСОБА_4 , які апеляційну скаргу підтримали, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції в частині поділу незавершеного будівництва з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні позову, а у решті рішення суду слід залишити без змін, виходячи з наступного.

Судом та матеріалами справи встановлено, що з 25.07.2008 року сторони перебували у зареєстрованому шлюб, який розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28.01.2020 року (т. 1 а.с. 11).

Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,0925 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :03:001:8352, що розташована в с. Струмівка Луцького району Волинської області, право власності на яку зареєстровано 31.01.2017 року (т. 1, а.с. 24).Згідно договору дарування земельної ділянки від 30.01.2017 року відповідач ОСОБА_3 отримав у власність земельну ділянку площею 0,0925 (нуль цілих дев`ятсот двадцять п`ять десятитисячних) гектара, що розташована в с. Струмівка Луцького району Волинської області.

01.06.2017 року на ім`я ОСОБА_3 було видано будівельний паспорт на забудову земельної ділянки та було подано повідомлення про початок будівельних робіт (т. 1 а.с. 25-31).

Згідно висновку експертизи №15 від 12.07.2021 року, проведеної на підставі ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28.04.2021 року ступінь будівельної готовності об`єкта незавершеного будівництва житлового будинку по АДРЕСА_2 становить 82% (т. 1 а.с. 172-187).

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма ст. 368 ЦК України.

Отже, за загальним правилом застосування презумпції спільного майна подружжя майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Таким чином, визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуте за час шлюбу, можна лише за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно тим із подружжя, який її спростовує.

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст. 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до роз`яснень, викладених в абз. 1 п. 22, абз. 1 п. 23, абз. 1 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60,69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.2, ч.3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достовірними є докази на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

На підставі вище зазначених норм чинного законодавства та встановлених обставин справи апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що об`єкт незавершеного будівництва по АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки фактично збудований за час шлюбу і за спільні кошти та працею подружжя, і як вбачається із висновку судової будівельно-технічної експертизи № 15 від 12.07.2021 року, вказаний об`єкт є незавершеним будівництвом, ступінь готовності якого становить 82%, то в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, слід визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину вказаної нерухомості.

Покликання в апеляційній скарзі на ту обставину, що будівництво здійснюється на земельній ділянці, яка перебуває в особистій власності відповідача ОСОБА_3 , є безпідставним, враховуючи ту обставину, що судова практика вказує на те, що у випадку, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельної ділянкою, переходить це право у розмірі частки права у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК України. Отже, юридичне перебування земельної ділянки в особистій приватній власності відповідача не спростовує презумпцію спільної власності подружжя на об`єкт незавершеного будівництва.

Доводи апеляційної скарги щодо отримання особисто відповідачем позики в іноземній валюті для будівництва будинку не заслуговують на увагу, оскільки кошти, отримані в позику, не є беззаперечним доказам того, щоці кошти були використані саме на будівництво спірного житлового будинку.

У постанові Верховного Суду від 08.04.2020 року у справі №361/7130,15-ц зазначено, що, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди з`ясовують справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа. Суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясувати, чи надавав інший з подружжя згоду на укладення договору позики.

При цьому отримані в позику кошти не є особистою власністю, а є спільним майном подружжя. Використання позичених коштів на придбання під час шлюбу майна не змінює статусу спільності набутого під час шлюбу майна. Аналогічний висновок зроблено в постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі №754/11103/16ц).

Будь-яких доказів про те, що на повернення позичених коштів витрачалися саме особисті кошти ОСОБА_3 стороною відповідача не надано.

Частиною 1 ст.10 ЦПК України закріплений принцип змагальності сторін у цивільному судочинстві. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст.57, 60 ЦПК України.

Відповідно до ст.60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що об`єкт незавершеного будівництва не може бути визнаним спільною сумісною власністю подружжя, не знайшли підтвердження в судовому засіданні, а тому висновки суду першої інстанції у цій частині щодо визнання об`єктом спільної сумісної власності цього незавершеного будівництва та про визнання права власності на Ѕ частку за кожним з подружжя, є вірним та таким, що відповідає встановленим обставинам справи та нормам матеріального та процесуального права, а тому в цій частині рішення суду слід залишити без змін.

Разом з тим колегія суддів не може погодитися з рішенням суду в частині поділу об`єкта незавершеного будівництва, враховуючи таке.

Задовольняючи позов у частині поділу незавершеного будинку, суд першої інстанції врахував висновок судової будівельно-технічної експертизи від 12 липня 2021 року (а.с. 172-187), яким було запропоновано варіанти поділу. Разом з тим, як вірно зазначено в апеляційній скарзі, виділені для відповідача ОСОБА_3 приміщення складаються переважно із технічних приміщень, з житлових приміщень виділено лише одну кімнату 1-4 площею 10,5 кв.м, що є не співмірним із виділеними приміщеннями позивачці ОСОБА_1 ..

Крім того, дана експертиза не відповідає точній характеристиці об`єкта незавершеного будівництва, зокрема, не враховано та не вирішено питання поділу тераси, мансардного поверху, наявність яких убачається з фотознімків, які долучені до висновку експертизи. Висновки експертизи в частині варіантів поділу є неточними, незрозумілими та містять помилки, що підтвердив в судовому засіданні експерт, який проводив експертизу.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що висновок експертизи у частині варіантів поділу об`єкта на завершеного будівництва є неналежним доказом і не може бути покладений в основуподілу даного нерухомого майна. Клопотань про проведення повторної експертизи з цього питання сторонами не заявлено, а тому висновок суду про поділ в натурі об`єкта незавершеного будівництва є передчасним.

На підставі цього колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині поділу в натурі об`єкта незавершеного будівництва через порушення норм процесуального права необхідно скасувати та постановити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у цій частині.

Керуючись статтями 268, 367, 368, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 липня 2022 року в частині позовної вимоги про поділ об`єкта незавершеного будівництва як спільної сумісної власності скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ об`єкта незавершеного будівництва (житлового будинку), що розташований по АДРЕСА_2 відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 грудня 2022 року.

Головуючий

Судді :