Постанова

Іменем України

18 травня 2022 року

м. Київ

справа № 737/670/19

провадження № 61-5819св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргуфізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Куликівського районного суду Чернігівської області від 18 листопада 2020 року в складі судді Лібстер А. С. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 11 березня 2021 року в складі колегії суддів: Бобрової І. О., Шитченко Н. В., Мамонової О. Є.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2 ) про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, коштів за час вимушеного прогулу та за час затримки розрахунку при звільненні.

Позов обгрунтований тим, що з 07 грудня 2018 року вона працювала на посаді кухаря кафе-бару « ІНФОРМАЦІЯ_1 », власником якого є ФОП ОСОБА_2 .

Протягом чотирьох місяців роботи заробітну плату не отримувала, а після скарг та вимог виплатити належну заробітну плату відповідач повідомила про її звільнення.

Трудову книжку отримала наприкінці травня 2019 року, у якій вказано про звільнення відповідно до наказу від 12 квітня 2019 року № 16 на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

Звільнення проведено з порушенням вимог законодавства, не дотримана процедура оформлення прогулу, не доведено належним чином факту прогулу, не відібрано письмові пояснення щодо причин її відсутності на роботі, не складено акти про відмову та про відсутність на робочому місці, а також у порушення вимог статей 47, 116 КЗпП України відповідач не здійснив розрахунок при звільненні.

Уточнивши позовні вимоги, просила:

- визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення від 12 квітня 2019 року № 16;

- поновити її на роботі на посаді кухаря кафе-бару «ІНФОРМАЦІЯ_1»;

- стягнути з ФОП ОСОБА_2 на її користь невиплачену заробітну плату за період роботи з грудня 2018 року по квітень 2019 року в розмірі 17 102 грн;

- стягнути з ФОП ОСОБА_2 на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та за час затримки з виплати заробітної плати в розмірі 26 537,68 грн.

Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Куликівського районного суду Чернігівської області від 18 листопада 2020 року, яке залишене без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 11 березня 2021 року, позов задоволено частково. Стягнено з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість з виплати заробітної плати в розмірі 1 517, 24 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - 26 537,68 грн. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольнивши позов частково, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції виходив з того, що роботодавець мала підстави для звільнення позивача у зв`язку з прогулом, проте порушено порядок такого звільнення, оскільки відсутні письмові пояснення працівника з приводу невиходу на роботу. Однак, встановивши, що ОСОБА_1 не навела і не довела існування обставин, які є об`єктивно непереборними, пов`язаними з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні клопотання позивача про поновлення строку на оскарження наказу ФОП ОСОБА_2 про звільнення від 12 квітня 2019 року № 16.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої заробітної плати за період роботи з грудня 2018 року до квітня 2019 року в розмірі 17 102,00 грн, суд першої інстанції виходив з того, що ФОП ОСОБА_2 не сплатила ОСОБА_1 заробітну плату за квітень 2019 року, що підтверджується висновком судово-почеркознавчої експертизи від 05 травня 2020 року, тому наявні підстави для стягнення заборгованості з виплати заробітної плати в розмірі 1 517,24 грн та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 26 537,68 грн.

Позов в частині стягнення заробітної плати за період роботи з грудня 2018 року до березня 2019 року суд першої інстанції вважав необґрунтованим та таким, що спростовується матеріалами справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У квітні 2021 року ФОП ОСОБА_2 звернулась до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Куликівського районного суду Чернігівської області від 18 листопада 2020 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 11 березня 2021 року, просила їх скасувати, ухвалити нове рішення.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, повинен був зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки існує очевидна неспівмірність стягнутої заробітної плати в розмірі 1 517,24 грн щодо стягнутого середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 26 537,68 грн.

Виплата ОСОБА_1 заробітної плати за квітень 2019 року підтверджується показаннями свідків та витягом з реєстру застрахованих осіб.

Аргументи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.У задоволенні клопотання ФОП ОСОБА_2 про зупинення виконання постанови Чернігівського апеляційного суду від 11 березня 2021 року відмовлено.

У травні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 05 травня 2022 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, у складі колегії з п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 07 грудня 2018 року ОСОБА_1 прийнята на постійну роботу на посаду кухара кафе-бару « ІНФОРМАЦІЯ_1 », власником якого є ФОП ОСОБА_2 .

Згідно з табелями обліку робочого часу з грудня 2018 року по квітень 2018 року ОСОБА_1 працювала кожного дня, з двома вихідними днями на тиждень, до 12 квітня 2019 року прогулів не мала.

Відповідно до доповідної записки ОСОБА_3 від 12 квітня 2019 року ОСОБА_1 не з`явилась на робочому місці.

Того ж дня ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 склали акт про те, що ОСОБА_1 не з`явилась на роботу 12 квітня 2019 року з 10.00 год до 18.00 год.

Наказом ФОП ОСОБА_2 від 12 квітня 2019 року № 16 (зі змінами) ОСОБА_1 звільнено за прогул 12 квітня 2019 року протягом усього робочого дня.

18 травня 2019 року ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 склали акт про те, що ОСОБА_1 відмовилась від підпису про отримання трудової книжки.

Матеріали справи містять відомості про отримання працівниками ФОП ОСОБА_2 заробітної плати за період з грудня 2018 року по квітень 2019 року, у тому числі, підпис ОСОБА_1 .

Згідно з витягом з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування про індивідуальні відомості про застраховану особу, сформованого 07 липня 2019 року Пенсійним Фондом України, заробітна плата ОСОБА_1 у грудні 2018 року становила 1 384, 00 грн, у січні-березні 2019 року - 4 173, 00 грн, у квітні 2019 року - 1 670, 00 грн.

Згідно з висновком за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 08 травня 2020 року, наданим Чернігівським відділенням Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, підпис від імені ОСОБА_1 в наказі про звільнення від 12 квітня 2019 року № 16 виконаний не ОСОБА_1 . Підпис від імені ОСОБА_1 у відомостях про отримання заробітної плати за квітень 2019 року виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на те, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 21 вересня 2020 року у справі № 225/5266/18, провадження № 61-7884св19, від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження №14-623цс18.

Згідно зі змістом касаційної скарги судові рішення оскаржуються в частині задоволення позову, тому в іншій частині судові рішення на предмет законності й обґрунтованості суд касаційної інстанції відповідно до вимог частини першої 400 ЦПК України не перевіряє.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною четвертою статті 43 Конституції Українигарантовано право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оплату праці», частини першої статті 4 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Стягуючи з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заробітну плату за квітень 2019 року в розмірі 1 517, 24 грн, суди попередніх інстанцій врахували висновок судово-почеркознавчої експертизи від 05 травня 2020 року, відповідно до якого підпис від імені ОСОБА_1 у відомостях про отримання заробітної плати за квітень 2019 року виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Встановивши порушення роботодавцем вимог трудового законодавства в частині виплати працівнику ОСОБА_1 заробітної плати за квітень 2019 року, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про задоволення позову в цій частині.

Щодо доводів касаційної скарги про неспівмірність стягнутої заробітної плати в розмірі 1 517,24 грн щодо стягнутого середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 26 537,68 грн, то Верховний Суд зазначає таке.

Згідно із законом підприємство, установа, організація зобов`язані провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Верховний Суд зазначає, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18, зазначила, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим стосовно роботодавця, а також стосовно третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру застосовуваного судом заходу відповідальності може призводити до об`єктивно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване також на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані передусім не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу матеріальної відповідальності роботодавця, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, зазначивши, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку у зв`язку зі звільненням працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Рішення суду першої інстанції про стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 26 537,68 грн - середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні не відповідає вказаному правовому висновку Великої Палати Верховного Суду.

Верховний Суд, з урахуванням цього висновку Великої Палати Верховного Суду, встановлених судом фактичних обставин справи, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, дій позивача та відповідача дійшов висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 1 517,24 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, але є співмірною розміру заборгованості.

У постанові Верховного Суду від 21 вересня 2020 року у справі № 225/5266/18, провадження № 61-7884св19, викладено висновки щодо застосування норм матеріального права з урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду про те, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, викладеного у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18.

З огляду на викладене, є обґрунтованими доводи касаційної скарги про неспівмірність розміру стягнутої заробітної плати щодо розміру стягнутого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у відповідній частині оскаржувані рішення підлягають зміні зі зменшенням розміру стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 26 537,68 грн до 1 517,24 грн.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18, викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Посилання ФОП ОСОБА_2 на те, що виплата позивачу заробітної плати за квітень 2019 року підтверджується показаннями свідків та витягом з реєстру застрахованих осіб спрямоване на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин першої та четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Перевіривши в межах касаційної скарги правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, оскаржувані судові рішення змінити, виклавши їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови та зменшивши стягнутий судом першої інстанції з відповідача на користь позивача розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку з 26 537, 68 грн до 1 517, 24 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Куликівського районного суду Чернігівської області від 18 листопада 2020 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 11 березня 2021 року змінити:

викласти їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови;

викласти абзац другий резолютивної частини рішення Куликівського районного суду Чернігівської області від 18 листопада 2020 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у такій редакції:

«Зменшити стягнутий з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 26 537 грн (двадцять шість тисяч п`ятсот тридцять сім) грн 68 коп до 1 517 (одна тисяча п`ятсот сімнадцять) грн 24 коп.

В іншій частині рішення Куликівського районного суду Чернігівської області від 18 листопада 2020 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 11 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко