Справа №705/2485/17
2/705/1757/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2022 року м. Умань

Уманський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Єщенко О.І.,

за участю:

секретаря судового засідання Щербакової Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу шляхом звернення стягнення на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за борговою розпискою, в якому просив: стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг у сумі 20 000,00 доларів США в гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України станом на день винесення рішення та стягнути з ОСОБА_3 до державного бюджету України судовий збір.

В обґрунтування позову зазначив, що 16.04.2013 громадянин ОСОБА_3 під розписку позичив у нього гроші у розмірі 20 000,00 доларів США, що за курсом НБУ становило 159 800 гривень. Борг ОСОБА_3 зобов`язався повернути без сплати відсотків, у доларах США, у строк до 01.04.2016. У строк, визначений розпискою, відповідач гроші не повернув, від зустрічі ту будь-яких пояснень ухиляється, на телефонні дзвінки не відповідає.

Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23.06.2017 відкрите провадження у справі.

31.10.2017 до суду надійшла заява ОСОБА_2 , з якої вбачалося, що її брат ОСОБА_3 відповідач у справі помер ІНФОРМАЦІЯ_1 згідно із свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 , виданим Ізмайлівським відділом ЗАГС Управління ЗАГС Москви 09.09.2014, у зв`язку з чим ОСОБА_2 просила закрити провадження у справі. Вказана заява судом не була вирішена.

01.03.2018 від позивача ОСОБА_1 до суду надійшла заява про залучення співвідповідача у справі ОСОБА_2 як спадкоємиці належної померлому боржнику ОСОБА_3 квартири та прийняття позовної заяви в новій редакції «про стягнення боргу шляхом звернення стягнення на спадкове майно». В обґрунтування позову зазначив, що 16.04.2013 між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики коштів, згідно з яким ОСОБА_3 позичив у нього та зобов`язався повернути 20 000,00 доларів США, що за курсом НБУ становило 159 800 гривень. Гарантією повернення боргу для нього слугувала наявність у ОСОБА_3 на праві власності двокімнатна квартира, правовстановлюючі документи на яку він передав йому 16.04.2013. Борг ОСОБА_3 зобов`язався повернути без сплати відсотків, у доларах США, у строк до 01.04.2016, що підтверджується розпискою. 26.12.2013 між ними було досягнуто домовленість про продовження строку повернення боргу до 01.01.2017. В домовлений строк боржник гроші йому не повернув, від зустрічі та будь-яких пояснень став ухилятися, на телефонні дзвінки не відповідав та взагалі зник з міста. Тому у червні 2017 року він був вимушений звернутися за захистом своїх прав до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_3 коштів.

22.07.2017 з інформаційної довідки з реєстру прав на нерухоме майно йому стало відомо, що право власності на належну боржнику квартиру АДРЕСА_1 вже зареєстровано на іншу особу на підставі рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19.06.2017.

З тексту рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19.06.2017 він дізнався, що боржник ОСОБА_3 нібито помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а право власності на належну йому квартиру у порядку спадкування рішенням суду визнано за сестрою ОСОБА_3 ОСОБА_2

05.10.2017 ним було пред`явлено вимогу кредитора до спадкоємця боржника ОСОБА_3 ОСОБА_2 шляхом направлення письмової претензії через Уманську міську державну нотаріальну контору. Задовольнити його вимоги шляхом одноразового платежу спадкоємець боржника відмовилась. Станом на 01.03.2018 борг йому не повернуто, тому він вимушений звертатися до суду за захистом його порушених прав.

Просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь борг у сумі 20 000,00 доларів США у гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на день винесення рішення. У рахунок погашення заборгованості за договором позики від 16.04.2013 у розмірі 20 000,00 доларів США, що у гривневому еквіваленті на день подачі позову складає 534 000 гривень, звернути стягнення на спадкове майно, прийняте ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на квартиру АДРЕСА_1 . Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 29.09.2020 клопотання позивача ОСОБА_1 задоволено, ОСОБА_2 залучено до справи в якості співвідповідача.

18.12.2020 на виконання розпорядження керівника апарату Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18.12.2020 здійснено повторний авторозподіл справи та визначено головуючого суддю Єщенко О.І.

Ухвалою судді Уманського міськрайонного суду Черкаської області Єщенко О.І. від 24.12.2020 справу прийнято до свого провадження й призначене підготовче засідання.

16.02.2021 у підготовчому засіданні представником відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 заявлене клопотання про закриття провадження у справі в зв`язку із смертю відповідача ОСОБА_3 до відкриття провадження у справі.

Ухвалою судді Уманського міськрайонного суду Черкаської області Єщенко О.І. від 16.02.2021 клопотання представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 задоволено частково. Постановлено закрити провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення боргу шляхом звернення стягнення на спадкове майно в частині позовних вимог до ОСОБА_3 .

Ухвалою судді Уманського міськрайонного суду Черкаської області Єщенко О.І. від 23.12.2021 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу шляхом звернення стягнення на спадкове майно залишено без розгляду.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 19.04.2022 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23.12.2021 скасовано. Матеріали справи ОСОБА_1 на ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу шляхом звернення стягнення на спадкове майно направлено до Уманського міськрайонного суду Черкаської області для продовження розгляду.

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 01.07.2022 справа передана на розгляд судді Єщенко О.І.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Яроміч О.В. не з`явилися. У матеріалах справи міститься заява позивача ОСОБА_1 від 15.01.2020, в якій він просить розглядати справу без його участі та без участі його представника, вказує, що суду довіряє, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Пархета А.В. у судове засідання не з`явились, адвокат Пархета А.В. подав письмову заяву про розгляд справи без їх участі, просять відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти, відповідні їм правовідносини та дійшов таких висновків.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Частиною 2 ст. 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Нормами ст. 129 Конституції України встановлено, що одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини кожен має право на справедливий суд і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК).

16.04.2013 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики коштів, відповідно до розписки ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 та зобов`язався повернути 20 000,00 доларів США, що за курсом НБУ становило 159 800 гривень. У разі невиконання обов`язків з повернення боргу позичальник зобов`язується переоформити на позикодавця право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 09.09.2014 Ізмайловським відділом ЗАГС відділу ЗАГС Москви, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Солнечногорськ Московської області, Росія.

Згідно з копією свідоцтва № НОМЕР_3 про право власності на житло від 24.06.1993, виданого Уманським відділом житлового господарства, посвідчено, що квартира по АДРЕСА_2 дійсно належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_5 та членам сім`ї ОСОБА_3 .

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна квартира за адресою: АДРЕСА_2 на підставі рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19.06.2017 на праві приватної власності належить ОСОБА_2 .

У порядку ст. 1281 ЦК України 05.10.2017 ОСОБА_1 звернувся до Уманської міської державної нотаріальної контори з претензією кредитора, в якій повідомив про наявність у померлого ОСОБА_3 невиконаних боргових зобов`язань на суму 20000 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 06.10.2017 становить 542000 гривень та просив повідомити спадкоємців померлого ОСОБА_3 про їх обов`язок задовольнити його вимоги в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Відповідь Уманської міської державної нотаріальної контори в матеріалах справи відсутня, як і відсутня спадкова справа померлого ОСОБА_3 та інформація про наявність спадкоємців.

Приписами ч.ч. 1, 2 ст. 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другої сторони (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Статтями 1216, 1218 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавець), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Правовідносини, що склалися між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , допускають правонаступництво.

Згідно зі ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.

У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі (ч. 2 ст. 1282 ЦК України).

Отже, спадкоємці померлого позичальника, який не виконав умови договору позики, прийнявши спадщину, в силу ст. ст. 1281, 1282 ЦК України зобов`язані у межах вартості спадщини задовольнити вимоги кредитора.

Наведені норми законодавства свідчать, що спадкоємець відповідає перед кредитором тільки в межах своєї частки у спадщині, тобто у спадкоємця виникає зобов`язання задовольнити вимоги кредитора лише в межах майна, одержаного у спадщину. У спадкоємців боржника обов`язок перед позикодавцем (кредитором) спадкодавця виникає лише у межах, передбачених статтею 1282 ЦК України, тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, особа не набуває статусу спадкоємця і, як наслідок, у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи.

Це правило визначає загальний характер відповідальності спадкоємців за боргами спадкодавця, незалежно від виду спадкування та суб`єктів спадкового процесу й випливає із суті універсального характеру спадкового правонаступництва.

Борги спадкодавця - це майнові зобов`язання, які прийняв на себе спадкодавець перед фізичними або юридичними особами - кредиторами, але смерть позбавила його можливості виконати їх. Обов`язок доказувати борги померлого покладається на самого кредитора. Кредитор, який звернувся до спадкоємців, зобов`язаний надати документи, що підтверджують його вимоги.

При вирішенні спору про стягнення з спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов`язані із з`ясуванням кола спадкоємців, належності спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартості отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року (справа № 306/2000/16-ц), яку суд враховує при вирішенні цієї справи.

За чинним законодавством спадкоємці, що прийняли спадщину, повинні виконати боргові зобов`язання в межах дійсної вартості майна, одержаного ними у спадщину. Вартість спадщини визначається на час відкриття спадщини. Отже, умовою відповідальності спадкоємця за боргами спадкодавця є факт прийняття спадщини.

Для всіх спадкоємців, як за законом, так і за заповітом, існує однакова межа відповідальності за боргами спадкодавця. За наявності декількох спадкоємців настає частковий обов`язок виконання зобов`язань: кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Таким чином, кредитор спадкодавця може пред`явити вимоги до будь-якого спадкоємця, але обсяг виконання боргового зобов`язання спадкоємцем не може перевищувати дійсної вартості отриманої ним спадщини і розміру боргів, що пропорційно припадають на його частку.

Позивач вважає, що спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 , є його сестра ОСОБА_2 , яка на підставі рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19.06.2017 визнала за собою право власності на належну боржнику квартиру АДРЕСА_1 .

Проте суд, дослідивши рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19.06.2017 у справі № 705/1738/17 (провадження № 2/705/1246/17) в Єдиному державному реєстрі судових рішень, до якого у суду є повний доступ, не погоджується з вказаними доводами. Згідно з рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19.06.2017 позов ОСОБА_2 до Уманської міської ради Черкаської області про визнання права власності на спадкове майно задоволено. Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка залишилася після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 . Вказане рішення набрало законної сили 14.08.2017.

Отже, право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 визнано після смерті її матері ОСОБА_5 , а не після смерті її брата ОСОБА_3 .

Згідно з вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16 (провадження № 61-28810св18) зробив такий правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Під час судового розгляду було встановлено, що матеріали вищезазначеної справи не містять відомостей про коло спадкоємців ОСОБА_3 , про наявність спадкового майна, його склад, місцезнаходження та вартість, хто зі спадкоємців яку конкретно спадщину прийняв, а також про обсяг одержаного в спадщину майна, його вартість та розмір часток спадкоємців у спадковому майні.

Відтак суд вважає, що ні позивачем, ні його представником не доведені належним чином вище зазначені обставини, які б дали змогу дійти висновку про обґрунтованість позовних вимог у даній справі.

Враховуючи наведені вище вимоги законодавства та встановлені обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд доходить висновку, що правові підстави для стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача боргу спадкодавця шляхом звернення стягнення на спадкове майно та визнання права власності на таке майно відсутні, а тому у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити повністю.

Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23.06.2017 заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено та накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, належне ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт серії НОМЕР_4 , виданий Уманським МВ УМВС України у Черкаській області 30.05.1996 року, ІПН НОМЕР_5 ) у межах заявлених позовних вимог.

Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Відтак накладений арешт на майно підлягає скасуванню.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, а позивач при подачі позову до суду був звільнений від сплати судового збору, судові витрати не відшкодовуються.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 19, 28, 76, 81, 158, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354-355 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу шляхом звернення стягнення на спадкове майно відмовити повністю.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті судом згідно з ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23 червня 2017 року, а саме скасувати арешт на все рухоме та нерухоме майно, належне ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт серії НОМЕР_4 , виданий Уманським МВ УМВС України у Черкаській області 30.05.1996 року, ІПН НОМЕР_5 ) у межах заявлених позовних вимог.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Уманський міськрайонний суд Черкаської області протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Учасник справи, якому копія рішення суду не була вручена у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому копії рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ; АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 .

Відповідач: ОСОБА_2 ; АДРЕСА_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків невідомий.

Повне рішення складено 08.12.2022.

Суддя О.І.Єщенко