ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2022 року м. Чернівці

Справа № 715/2438/21

Провадження №22-ц/822/804/22

Чернівецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Литвинюк І. М.,

суддів: Владичана А.І., Лисака І.Н.,

секретар Петранюк Ю.І.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Нерухомість Закон та Порядок»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 03 серпня 2022 року, головуючий у І-й інстанції Григорчак Ю.П.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа- ТОВ «Нерухомість Закон та Порядок», про визнання недійсним довіреності та договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його дід ОСОБА_4 , якому за життя на праві приватної власності належав житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , та земельна ділянка площею 0,3797 га, розташована в с. Валя Кузьмина Валякузминської сільської ради. Вказана земельна ділянка складалась з двох частин: 0,2398 га - для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель; 0,1399 га - для ведення особистого підсобного господарства.

Згідно з заповітом, посвідченим секретарем виконавчого комітету Валякузьминської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області Присяжнюк Н.Й., зареєстрованим в реєстрі за № 116 від 25 лютого 2007 року, ОСОБА_4 заповів йому все належне на день смерті майно. Після смерті діда ОСОБА_4 він вчасно прийняв спадщину. Під час оформлення спадщини йому стало відомо, що 25 жовтня 2005 року ОСОБА_4 видав довіреність на ОСОБА_2 , якою уповноважив останню продати за ціну і на умовах на її розсуд належну ОСОБА_4 земельну ділянку площею 750 квадратних метрів, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель, розташовану в с. Валя Кузьмина Глибоцького району Чернівецької області. На підставі вказаної довіреності ОСОБА_2 продала належну ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,075 га із земельної ділянки № НОМЕР_1 загальною площею 0,2398 га ОСОБА_3 . Перед укладенням оспорюваного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25 жовтня 2005 року, 21 травня 2004 року був укладений ще один договір купівлі-продажу земельної ділянки. Відповідно до вказаного договору купівлі-продажу земельної ділянки предметом договору була земельна ділянка площею 0,25 га, цільове призначення якої: 0,1399 га - для ведення особистого підсобного господарства та 0,1101 га - для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель. На підставі укладених договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 21 травня 2004 року та 25 жовтня 2005 року ОСОБА_3 отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку від 24 березня 2006 року серії ЯБ № 755053 на земельну ділянку загальною площею 0,1851 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, до складу якої увійшли такі земельні ділянки: 0,075 га, які ОСОБА_3 отримав за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 25 жовтня 2005 року та 0,1101 га - за договором від 21 травня 2004 року, кадастровий номер земельної ділянки :01:002:0320.

Посилався на те, що з отриманої інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що 20 квітня 2006 року приватним нотаріусом Глибоцького нотаріального округу Кінащук Н.М. посвідчений договір іпотеки, відповідно до якого земельна ділянка площею 0,1851 га, кадастровий номер :01:002:0320, що належала ОСОБА_3 , була передана в іпотеку ВАТ КБ «Надра». 19 січня 2021 року за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В., вказана земельна ділянка перейшла у власність ТОВ «Нерухомість-закон та порядок».

На початку лютого 2015 року йому стало відомо, що посадовими особами Валякузьминської сільської ради був підроблений підпис його діда ОСОБА_4 на довіреності від 25 жовтня 2005 року, якою ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_2 продати за ціну і на умовах на її розсуд належну йому земельну ділянку площею 750 квадратних метрів, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель, розташовану в с. Валя Кузьмина Глибоцького району Чернівецької області.

Висновком експертизи від 11 червня 2021 року №11304/11305/21-32, яка проводилася під час досудового розслідування кримінального провадження № 0000433, встановлено, що досліджувані підписи від імені ОСОБА_4 в графі «Підпис» у довіреності від 25 жовтня 2005 року, яка видана ОСОБА_2 і посвідчена ОСОБА_5 , секретарем виконавчого комітету Валякузьминської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області та зареєстрована у реєстрі за № 49/61, у стовбці «Розписка про одержання нотаріального оформленого документа» у графі «№ нотаріальних дій 61» у Журналі нотаріальних дій 05-01 за 2000-2010 рік, виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та виконані не тією особою, що виконала надані зразки підписів від імені ОСОБА_4 у заповіті від 25 грудня 2007 року та у журналі нотаріальних дій 05-01, де 25 грудня 2007 року зареєстрований заповіт за № 116, а також не тією особою, що виконала надані зразки підписів від імені ОСОБА_4 у довіреності від 20 травня 2004 року та у журналі нотаріальних дій 05-01, де 20 травня 2004 року зареєстрована вказана довіреність за № 16.

З урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати недійсною довіреність від 25 жовтня 2005 року, посвідчену секретарем виконавчого комітету Валякузьминської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області Присяжнюк Н.Й., зареєстровану в реєстрі за № 49/61; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 25 жовтня 2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького нотаріального округу Кінащук Н.М., про продаж земельної ділянки площею 0,075 га із земельної ділянки № НОМЕР_1 , загальною площею 0,2398 га, укладений між ОСОБА_2 від імені ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , зареєстрований в реєстрі за № 6442; стягнути з відповідачів судові витрати.

18 жовтня 2021 року ухвалою судді Глибоцького районного суду Чернівецької області відкрито провадження по даній справі.

10 листопада 2021 року відповідач ОСОБА_3 направив до суду заяву про закриття провадження по даній справі.

17 листопада 2021 року ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про закриття провадження по даній справі відмовлено.

11 січня 2022 року ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області закрито підготовче провадження по даній справі та призначено її до судового розгляду по суті в загальному порядку.

08 лютого 2022 року представник позивача ОСОБА_6 направив до суду заяву про повернення до підготовчого судового засідання та залучення співвідповідача.

10 лютого 2022 року ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області вирішено повернутися до стадії підготовчого провадження по даній справі.

01 квітня 2022 року ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області залучено до участі в справі в якості співвідповідача ТОВ «Нерухомість-Закон та Порядок».

03 травня 2022 року ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області закрито підготовче провадження по даній справі та призначено її до судового розгляду по суті в загальному порядку.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 03 серпня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

На рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 03 серпня 2022 року ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу та заперечення на ухвалу Глибоцького районного суду Чернівецької області від 17 листопада 2021 року.

В апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу Глибоцького районного суду Чернівецької області від 17 листопада 2021 року, скасувати рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 03 серпня 2022 року та закрити провадження у справі.

У разі відмови у закритті провадження у справі, просить скасувати ухвалу Глибоцького районного суду Чернівецької області від 10 лютого 2022 року, ухвалу Глибоцького районного суду Чернівецької області від 01 квітня 2022 року, ухвалу Глибоцького районного суду Чернівецької області від 03 травня 2022 року та змінити мотивувальну частину рішення суду, виключивши з неї оцінку підстав позову, обмежившись відмовою у позові у зв`язку із неналежно обраним способом захисту порушених прав.

Посилається на те, що рішення суду є частково незаконним та необґрунтованим в мотивувальній частині, також вважає, що провадження у справі підлягає закриттю.

Зазначає, що жодної оцінки наведеним у клопотанні про закриття провадження у справі обставинам, що дають підстави для закриття провадження у справі, судом першої інстанції не надано, а відмова носить формальний характер. ОСОБА_1 у 2016 році вже звертався до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , третя особа-приватний нотаріус Глибоцького нотаріального округу Кінащук Н.М., про визнання недійсним довіреності, договору купівлі-продажу земельної ділянки та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, за наслідками розгляду якої було прийнято рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області по справі №715/1301/16 від 01 лютого 2017 року. Сторони, предмет позову, підстави позову по справах №715/1301/16 та №715/2438/21 є тотожними, а отже й самі позови загалом є тотожними.

Також в апеляційній скарзі апелянт подав заперечення на ухвалу Глибоцького районного суду Чернівецької області від 10 лютого 2022 року щодо повернення на стадію підготовчого провадження, ухвалу Глибоцького районного суду Чернівецької області від 01 квітня 2022 року щодо залучення в якості співвідповідача ТОВ «Нерухомість Закон та Порядок», ухвалу Глибоцького районного суду Чернівецької області від 03 травня 2022 року про закриття підготовчого провадження.

Зазначає, що позивачу було достовірно відомо про те, що право власності на спірне майно зареєстровано за ТОВ «Нерухомість Закон та Порядок», позивач сам про це зазначає у позовній заяві. Заявлене клопотання про заміну неналежного відповідача не є підставою для повернення на стадію підготовчого провадження, а є підставою для розгляду такого клопотання на стадії розгляду справи по суті, водночас підставою для задоволення такого клопотання є виключно доведення позивачем факту необізнаності до моменту подання позову у справі про підставу залучення такого відповідача.

Апелянт зазначає, що погоджується з позицією суду першої інстанції щодо обрання позивачем неефективного способу захисту порушених прав. Водночас, не погоджується із викладом мотивувальної частини судового рішення. Вважає, що висновки суду поряд із оцінкою обставин справи мають бути виключені з мотивувальної частини рішення

На апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_6 подав відзив, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Зазначає, що підстави позовів у справах №715/1301/16 та 715/2438/21 не є тотожними, оскільки в першій справі позивач вважав, що його дід ОСОБА_4 підписав оспорювану довіреність, хоч не розумів її змісту, а в другій справі наявні докази того, що ОСОБА_4 взагалі не підписував довіреність від 25 жовтня 2005 року.

Повернення на стадію підготовчого провадження та залучення до участі у справі співвідповідача ніяким чином не вплинуло на результат розгляду справи, оскільки суд першої інстанції відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову з тих підстав, що задоволення позову не відновить порушені права позивача.

Суд першої інстанції під час слухання справи по суті та ухвалення рішення у справі діяв в межах норм чинного процесуального законодавства, оскільки надав оцінку кожному наведеному ОСОБА_1 доводу та доказу на підтвердження його позиції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту, оскільки задоволення позову не відновить порушені права позивача. Відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити негаторний позов про повернення земельної ділянки.

Позивач звернувся з вимогою про визнання недійсними довіреності та договору купівлі-продажу земельної ділянки, посилаюсь на те, що ОСОБА_4 не підписував довіреність і відповідно не укладав договір купівлі-продажу, який був підписаний на підставі довіреності.

Враховуючи підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві та в додаткових поясненнях, а також заперечення відповідача, суд зазначає, що у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач вважає порушеним, є витребування майна з чужого незаконного володіння.

Спірна на сьогодні земельна ділянка неправомірно, поза волею власника, вибула з власності спадкодавця ОСОБА_4 , і як наслідок, не ввійшла після його смерті до спадкової маси, яка була успадкована та належить позивачу ОСОБА_1 .

Відмовляючи в задоволенні клопотання про закриття провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що аналіз змісту рішення суду у цивільній справі №715/1301/16-ц, доданого до клопотання про закриття провадження у справі, а також аналіз змісту даного конкретного позову, вказують на те, що підстави звернення до суду за захистом позивачем порушеного, на його думку, права не є тотожними. А тому підстав для задоволення клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі з наведених ним в заяві підстав судом не встановлено.

Повертаючись до стадії підготовчого провадження, суд першої інстанції вважав за необхідне встановити фактичні обставини справи, що мають значення для її вирішення та підтвердження належними доказами, з метою справедливого та неупередженого вирішення справи. При цьому суд взяв до уваги те, що про права ТОВ «Нерухомість Закон та Порядок» на спірне майно як власника, позивачу стало відомо вже після закриття підготовчого судового засідання.

Залучаючи в якості співвідповідача ТОВ «Нерухомість Закон та Порядок», суд першої інстанції виходив з того, що про реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно за ТОВ «Нерухомість Закон та Порядок» стало відомо вже після початку розгляду справи по суті.

З такими висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду повністю погодитись не може, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість судових рішень першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер дід позивача ОСОБА_4 , про що виконкомом Валякузьминської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області в Книзі реєстрації смертей 27 грудня 2007 року був зроблений відповідний актовий запис за №21 та видане свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 .

За життя ОСОБА_4 на праві приватної власності належав житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,3797 га, розташована в с. Валя Кузмина Валякузминської сільської ради. Право власності на вказану земельну ділянку підтверджувалось Державним актом на право приватної власності на землю від 18 грудня 2002 року Серії І-ЧВ №018666. Вказана земельна ділянка складалась з двох частин: 0,2398 га. - для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель; 0,1399 га. - для ведення особистого підсобного господарства.

За заповітом, посвідченим секретарем виконавчого комітету Валякузьминської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області Присяжнюк Н.Й., зареєстрованим в реєстрі за № 116 від 25 лютого 2007 року, ОСОБА_4 заповів все належне йому на день смерті майно ОСОБА_1

ОСОБА_1 вчасно прийняв спадщину після смерті діда ОСОБА_4 . Спадкова справа була заведена державним нотаріусом Глибоцької державної нотаріальної контори Ротар М.М., 12 лютого 2010 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого він оформив право власності на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , яке належало ОСОБА_4 .

Відповідно до наявної в матеріалах справи довіреності від 25 жовтня 2005 року, посвідченої секретарем виконавчого комітету Валякузьминської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області Присяжнюк Н.Й., зареєстрованої в реєстрі за №49/61, ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_2 продати за ціну і на умовах на її розсуд належну ОСОБА_4 земельну ділянку площею 750 кв. м, цільове призначення -для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель, розташовану в с. Валя Кузьмина Глибоцького району Чернівецької області.

На підставі вказаної довіреності ОСОБА_2 продала належну ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,075 га із земельної ділянки № НОМЕР_1 загальною площею 0,2398 га відповідачу ОСОБА_7 25 жовтня 2005 року приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Кінащук Н.М. був посвічений договір купівлі-продажу земельної ділянки, зареєстрований в реєстрі за № 6442.

21 травня 2004 року приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Кінащук Н.М. був посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки між продавцем ОСОБА_4 та покупцем ОСОБА_7 , відповідно до якого предметом договору була земельна ділянка площею 0,25 га, цільове призначення якої: 0,1399 га - для ведення особистого підсобного господарства та 0,1101 га - для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель.

На підставі укладених договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 21 травня 2004 року та 25 жовтня 2005 року ОСОБА_7 отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку від 24 березня 2006 року Серії ЯБ № 755053 на земельну ділянку загальною площею 0,1851 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, до складу якої увійшли такі земельні ділянки: 0,075 га, які ОСОБА_7 отримав за договором купівлі- продажу земельної ділянки від 25 жовтня 2005 року та 0,1101 га - за договором від 21 травня 2004 року, кадастровий номер земельної ділянки :01:002:0320.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 20 квітня 2006 року приватним нотаріусом Глибоцького нотаріального округу Кінащук Н.М. посвідчений договір іпотеки, відповідно до якого земельна ділянка площею 0,1851 га, кадастровий номер :01:002:0320, що належала ОСОБА_3 , була передана в іпотеку ВАТ КБ «Надра».

19 січня 2021 року за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В., вказана земельна ділянка перейшла у власність до ТОВ «Нерухомість-Закон та Порядок».

У зв`язку із зверненням ОСОБА_1 до Глибоцького РВ УМВС України в Чернівецькій області із заявою про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 358 та ч. 1 ст. 364 КК України, було відкрите кримінальне провадження № 0000433.

В даному кримінальному провадженні було проведено почеркознавчу експертизу. Згідно з висновком експерта №11304/11305/21-32 від 11 червня 2021 року досліджувані підписи від імені ОСОБА_4 в графі «Підпис» у довіреності від 25 жовтня 2005 року, яка видана ОСОБА_2 і посвідчена ОСОБА_5 - секретарем виконавчого комітету Валякузьминської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області та зареєстрована у реєстрі за № 49/61; у стовбці «Розписка про одержання нотаріального оформленого документа» у графі «№ нотаріальних дій 61» у Журналі нотаріальних дій 05-01 за 2000-2010 рік, в якому зареєстрована довіреність від 25 жовтня 2005 року, виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та виконані не тією особою, що виконала надані зразки підписів від імені ОСОБА_4 у заповіті від 25 грудня 2007 року та у журналі нотаріальних дій 05-01, де 25 грудня 2007 року зареєстрований заповіт за № 116, а також не тією особою, що виконала надані зразки підписів від імені ОСОБА_4 у довіреності від 20 травня 2004 року та у журналі нотаріальних дій 05-01, де 20 травня 2004 року зареєстрована вказана довіреність за № 16.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з частиною 5 статті 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини.

Відтак, ОСОБА_1 , який є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_4 , прийняв спадщину, однак не отримав свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно, а саме, на спірні земельні ділянки.

Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна підтверджується, що право власності на спірне майно зареєстровано за ТОВ «Нерухомість Закон та Порядок».

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно з частиною першою та другою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження 14-364цс19), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20).

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії).

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (провадження № 12-84гс20).

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_4 не видавав на ім`я ОСОБА_2 довіреності з правом розпорядження спірною земельною ділянкою розміром 0,075 га і не підписував її особисто, тобто у нього, як у власника, не було волевиявлення уповноважувати ОСОБА_2 розпоряджатися своїм майном.

Отже, спірна земельна ділянка неправомірно, поза волею власника, вибула з власності спадкодавця ОСОБА_4 , і як наслідок, не ввійшла до спадкової маси після його смерті, яка в повному обсязі була успадкована та належить позивачу ОСОБА_1 .

У справі, що переглядається, позивач просив визнати недійсними довіреність та договір купівлі-продажу земельної ділянки, посилаюсь на те, що ОСОБА_4 не підписував довіреність і відповідно не укладав договір купівлі-продажу, який був підписаний на підставі довіреності.

ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_4 , однак не отримав свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно, оскільки право власності на спірні земельні ділянки зареєстровано за іншою особою.

В мотивувальній частині оскаржуваного рішення суд зазначив, що у даній справі ефективним способом захисту права, яке позивач вважає порушеним, є витребовування майна з чужого незаконного володіння. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок. Далі за текстом зазначено, що відмова у задоволенні позову через обрання неефективного способу захисту не позбавляє позивача права заявити негаторний позов про повернення земельної ділянки.

Отже, суд прийшов до правильного висновку про неефективність обраного позивачем способу захисту свого цивільного права, однак не визначився з таким способом.

Так, у статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Положеннями статей 328, 329 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Відповідно до положень статей 386, 387 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України встановлено, що в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Саме власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) погодилась з цим висновком Верховного Суду України, оскільки задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Також Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові зазначила, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Разом із тим, слід приймати до уваги, що у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає у нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12 та у постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 303/6974/16-ц, від 04 червня 2020 року у справі № 760/16793/16-ц, від 18 лютого 2021 року у справі № 609/1231/19.

Отже, обраний позивачем спосіб захисту не може бути ефективним для захисту його майнових інтересів та не призведе до відновлення порушеного права позивача на належне йому спадкове майно. Зважаючи на те, що позивач не перебуває у договірних відносинах зі сторонами спірних правочинів, відтак належним способом захисту прав позивача буде використання тільки речово-правових способів захисту.

Не заслуговують на уваги посилання апелянта на постанову Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 в частинні виключення з мотивувальної частини оцінки підстав позову.

В п.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 зазначено, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, тому Велика Палата Верховного Суду не вбачає необхідності надавати оцінку іншим аргументам касаційної скарги.

Тобто, в зазначеній постанові зазначено, що касаційний суд не вбачає необхідності надавати оцінку іншим аргументам касаційної скарги, проте вона не містить висновку про імперативну заборону при неналежному способі захисту надавати оцінку підстав позову.

Стосовно доводів апеляційної скарги в частині заперечень на ухвалу Глибоцького районного суду Чернівецької області від 17 листопада 2021 року про відмову у закритті провадженні, слід зазначити наступне.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Отже, підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

У пунктах 26, 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) зазначено, що «згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Тобто, згідно з вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що «необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір».

Суд закриває провадження у справі, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України для закриття провадження у справі суд першої інстанції виходив з того, що аналіз змісту даного конкретного позову, вказують на те, що підстави звернення до суду захистом позивачем порушеного права не є тотожними.

Колегія суддів погоджується з даним висновком, оскільки у справі 715/1301/16 підставами для звернення із позовом до суду ОСОБА_1 зазначав, що земельна ділянка площею 750 кв.м. цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель, була набута під час шлюбу і належала ОСОБА_4 та його дружині ОСОБА_8 на праві спільної сумісної власності. Однак дружина ОСОБА_4 ОСОБА_8 будь якої згоди на відчуження земельної ділянки не надавала, внаслідок чого довіреність ОСОБА_4 та договір купівлі-продажу є недійсними. Крім того, в даній справі ОСОБА_1 вважав, що його дід ОСОБА_4 , підписуючи довіреність від 25 жовтня 2005 року, не усвідомлював своїх дій та (або) не міг керувати ними в силу погіршеного стану здоров`я, поганого слуху та незнання російської та української мови.

Підставою для звернення до суду у справі №715/2438/21 є те, що підпис, який наявний на довіреності від 25 жовтня 2005 року, підроблений, тобто ОСОБА_4 взагалі не підписував даний документ.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що відсутня тотожність підстав спору у цих двох справах, що не перешкоджає повторному зверненню до суду ОСОБА_1 за вирішенням спору та не є підставою для закриття провадження у цій справі.

Безпідставними є також заперечення апелянта на ухвалу Глибоцького районного суду Чернівецької області від 10 лютого 2022 року щодо повернення на стадію підготовчого провадження, ухвалу Глибоцького районного суду Чернівецької області від 01 квітня 2022 року щодо залучення в якості співвідповідача ТОВ «Нерухомість Закон та Порядок», ухвалу Глибоцького районного суду Чернівецької області від 03 травня 2022 року про закриття підготовчого провадження, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Згідно частини першої статті 189 ЦПК України завданнями підготовчого провадження є: 1) остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; 2) з`ясування заперечень проти позовних вимог; 3) визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; 4) вирішення відводів; 5) визначення порядку розгляду справи; 6) вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Відповідно до частини другої статті 189 ЦПК України підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання.

Частиною 3 статті 217 ЦПК визначено, що з оголошенням головуючим судового засідання відкритим розпочинається розгляд справи по суті.

Цивільним процесуальним кодексом України не врегульовано питання щодо повернення суду першої інстанції до стадії підготовчого провадження після його закриття.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16 грудня 2021 року у справі № 910/7103/21, на яку посилається позивач у касаційній скарзі, зроблено висновок, що: «відповідно до практики Верховного Суду, яку колегія суддів враховує на підставі частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України, суди першої інстанції за наявності певних обставин можуть прийняти рішення про повернення до стадії підготовчого провадження після його закриття для вчинення тих чи інших процесуальних дій, які можуть бути реалізовані лише на стадії підготовчого провадження.

Разом з тим такі обставини мають бути вагомими, оскільки можливість повернення до стадії підготовчого провадження з будь-яких підстав нівелює саме значення стадій господарського процесу: як підготовчого провадження, так і стадії розгляду справи по суті».

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 січня 2022 року у справі № 234/11607/20 (провадження № 61-15126св21), зроблено висновок, що: «при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області від 11 січня 2022 року у зазначеній справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

08 лютого 2022 року представник позивача Дубець М.О. подав клопотання про повернення до підготовчого засідання та залучення співвідповідача, оскільки ТОВ «Нерухомість Закон та Порядок» є власником спірної земельної ділянки, а розгляд справи по суті ще не розпочався.

Ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області від 10 лютого 2022 року постановив повернутись до стадії підготовчого провадження у даній справі, оскільки таке повернення зумовлене необхідністю встановити фактичні обставини справи, що мають значення для її вирішення та підтвердження належними доказами, з метою справедливого та неупередженого вирішення справи.

Враховуючи, що судом першої інстанції повернуто розгляд справи до стадії підготовчого провадження, суд ухвалою від 01 квітня 2022 року розглянув клопотання про залучення співвідповідача ТОВ «Нерухомість Закон та Порядок».

Підсумовуючи вище наведене, колегія суддів вважає, що немає підстав для скасування ухвал суду першої інстанції на які апелянтом подано заперечення. Оскільки залучення у справі співвідповідача слід здійснити на стадії підготовчого провадження, судом першої інстанції правомірно повернуто розгляд справи до підготовчого провадження, в подальшому розглянуто клопотання про залучення співвідповідача, та закриттю підготовчого провадження у справі.

Аналізуючи питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, враховуючи доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні з підстав, викладених у мотивувальній частині цієї постанови.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 03 серпня 2022 року змінити, виклавши його резолютивну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 08 грудня 2022 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: А.І. Владичан

І.Н. Лисак