КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа №755/286/18
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/6139/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Андреєвої Валентини Володимирівни на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 січня 2022 року (суддя Гончарук В.П.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хиля Оксана Володимирівна, Десята київська державна нотаріальна контора, амбулаторія «КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4 «Дніпровського району» про визнання заповіту недійсним,

встановив:

у грудні 2017 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 від 4 березня 2017 року, посвідчений державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори, визнати дійсним заповіт ОСОБА_3 від 14 липня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Васько A.B., та стягнути з відповідача судові витрати.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що ОСОБА_3 у 2009 році склала заповіт на її ім`я, однак у зв`язку з втратою ОСОБА_3 паспорту та отриманням нового, остання 14 липня 2014 року склала новий заповіт, яким заповіла їй все своє майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 заповідач померла, після її поховання, отримавши свідоцтво про смерть, вона звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хилі О.В. із заявою про прийняття спадщини, однак нотаріус повідомила їй, що ОСОБА_3 за три місяці до своєї смерті склала інший заповіт, в якому вищезазначене майно заповідала відповідачу. Вказаний заповіт посвідчений 4 березня 2017 року державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори Ткач Т.В.

Позивач стверджувала, що вона була знайома з ОСОБА_3 з 1985 року, в них були дружні стосунки. У 2012 році у ОСОБА_3 стався інсульт, після якого її стан погіршився та було встановлено 2 групу інвалідності, вона опікувалася нею, допомагала по господарству, грошима, харчами. Після проведення оперативного втручання по видаленню катаракти, психічний стан ОСОБА_3 значно погіршився, вона всюди бачила загрозу, не доглядала житло, збирала сміття зі смітників та несла до своєї

квартири, перестала пускати будь-кого до свого житла, коли вона її відвідувала, остання далі коридору її не пускала, забирала гроші і харчі, та виставляла з квартири.

Позивач зазначала, що в кінці лютого 2017 року їй необхідно було виїхати до Ізраїлю, а тому вона звернулася до своїх знайомих з проханням опікуватись ОСОБА_3 . Її знайомі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 опікувались ОСОБА_3 , розмовляли з нею по телефону, але остання відмовлялася від допомоги, висловлювала погрози на її адресу та адресу її знайомих.

Позивач стверджувала, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 при опитуванні її адвокатом, зазначили, що психічний стан ОСОБА_3 був нестабільним, вона майже не виходила з квартири, різко могла втратити свідомість, збирала на вулиці сміття та несла його додому, всюди бачила загрозу, вважала що всі хочуть її обікрасти. До того ж в період з березня по квітень 2017 року ОСОБА_3 ніхто не опікувався, вона померла та деякий час знаходилась в квартирі, бо ніхто її не відвідував.

Позивач вважала, що через хворобу ОСОБА_3 не сприймала дійсність і не могла керувати своїми діями, до того ж їй було 75 років.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 січня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник позивача - адвокат Андреєва В.В. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та стягнути судові витрати.

Представник позивача зазначає, що в період розгляду справи в суді першої інстанції з січня 2018 року по січень 2022 року були внесені зміни до Закону України «Про судову експертизу», у статті 7 якого зазначено, що судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи, їх територіальні філії, експертні установи комунальної форми власності, а також судові експерти, які не є працівниками зазначених установ, та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань у порядку та на умовах, визначених цим Законом. Разом з цим представник позивача зазначає, що Київський міський центр судово-психіатричної експертизи, згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців є комунальною установою та знаходиться в стані припинення.

Представник позивача зазначає, що враховуючи зазначені зміни в законодавстві, нею було замовлено проведення посмертної судово-психіатричної експертизи в Державній установі «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю МОЗ». Дана установа наказом Міністерства охорони здоров`я від 19.07.2018 року №1339 внесена до Переліку установ, в яких проводяться судово-психіатричні експертизи, який затверджений наказом Міністерства охорони здоров`я України від 29 червня 2017 року №722. Згідно висновку даної установи від 5 березня 2020 року ОСОБА_3 на період 14 липня 2014 року могла усвідомлювати свої дії та керувати ними, а на період 4 березня 2017року не могла усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Представник позивача вважає, що висновок Комунальної установи «Київський міський центр судово-психіатричної експертизи» від 17 вересня 2021 року ґрунтується на суперечливих показах свідків та не враховує дані медичної документації, а суд першої інстанції всупереч положенням статті 89 ЦПК України не надав об`єктивну оцінку доказам, наявним в матеріалах справи, а саме: показанням свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_10 ; медичним довідкам стаціонарного хворого; медичним карткам стоматологічного кабінету; експертному висновку №30 від 05.03.2020року.

Представник позивача зазначає, що суд першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні помилково послався лише на висновок Комунальної Установи «Київський міський центр судово-психіатричної експертизи» від 17 вересня 2021 року, при цьому не надавши оцінку даному висновку в цілому.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Десята київська державна нотаріальна контора та амбулаторія «КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4 «Дніпровського району», будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги, шляхом направлення судової повістки-повідомлення на офіційні електронні адреси юридичних осіб (с.с. 42-43, т. 3), у судове засідання своїх представників не направили, клопотання про відкладення розгляду справи не подали.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хиля О.В., будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду апеляційної скарги шляхом направлення судової повістки-повідомлення на її поштову адресу, яка отримана 10 серпня 2022 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (с.с.48, т.3), у судове засідання не з`явилася, клопотання про відкладення розгляду справи не подала.

Враховуючи положення ст. 372 ЦПК України, колегія суддів провела судовий розгляд у відсутність третіх осіб.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача - адвоката Лагоди В.В., який просив задовольнити апеляційну скаргу, пояснення представника відповідача - адвоката Бурнашева П.В., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , яка 4 березня 2017 року склала заповіт на користь ОСОБА_2 , який був посвідчений державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори Ткач Т.В.

У зв`язку із реєстрацію шлюбу 8 серпня 2020 року ОСОБА_2 змінила прізвища на ОСОБА_2 (с.с.144 т.1)

Як вбачається з матеріалів спадкової справи №07/2017, заведеної щодо майна померлої ОСОБА_3 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хилею О.В. 24.10.2017 року, із заявою про прийняття спадщини ОСОБА_3 за заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Васько А.В. 14 липня 2014 року, 24 жовтня 2017 року звернулася ОСОБА_1

9 грудня 2017 року із заявою про прийняття спадщини ОСОБА_3 до приватного нотаріуса звернулася ОСОБА_2 , на користь якої був складений спірний заповіт.

Спадковим майном є квартира АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 7 вересня 1994 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності того, що в момент посвідчення заповіту 4 березня 2017 року ОСОБА_3 , через психічні захворювання, розлади не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що згідно положень ст. 225 ЦК не дає підстави для визнання оскаржуваного заповіту недійсним.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає обставинам справи, наданим доказам та ґрунтується на нормах матеріального і процесуального права.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно зі статтями 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною

цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

За положеннями частин 2 - 4 статті 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу.

Звертаючись з даним позовом, позивач посилалася на те, що ОСОБА_3 у зв`язку із захворюванням та віком не сприймала дійсність і не могла керувати своїми діями.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно з частинами першою, другою статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Згідно з частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути

лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду: від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц, від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 та від 22 грудня 2021 року у справі № 350/792/20.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12).

Відповідно до статті 105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров`я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати.

Обов`язковість вимог статті 105 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні статті 77 ЦПК України.

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 468 від 21 серпня 2019 року, проведеної Київським міським центром судово-психіатричної експертизи на підставі ухвали суду від 10 червня 2019 року, ОСОБА_3 за життя не страждала будь-яким стійким хронічним психічним розладом і на день складання заповіту 4 березня 2017 року за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла ними керувати.

Відповідно до положень статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Частиною 1 статті 113 ЦПК України визначено, якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам).

Ухвалою суду від 22 січня 2020 року у справі призначена додаткова посмертна судово-психіатрична експертиза, згідно висновку якої № 527 від 17 вересня 2021 року, ОСОБА_3 за життя психічними захворюваннями не страждала, ознак психічних розладів не виявляла, на час посвідчення нею заповітів від 14 липня 2014 року та 4 березня 2017 року ознак психічних розладів не виявляла і за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.

Матеріали справи не містять відомостей, що за життя ОСОБА_3 перебувала на обліку у зв`язку із психічним захворюванням або лікувалася від психічних розладів.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що правових підстав для визнання спірного заповіту недійсним за обставин, зазначених у позовній заяві, та у зв`язку із тим, що заповідач страждала на психічні розлади та за своїм

станом не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент складання спірного заповіту, не встановлено.

Доводи апеляційної скарги, що Київський міський центр судово-психіатричної експертизи є комунальною установою та перебуває у стані припинення, і відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про судову експертизу» не мав права проводити судову психіатричну експертизу, колегія суддів вважає безпідставними.

За змістом ст. 7 Закону України «Про судову експертизу» судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи, їх територіальні філії, експертні установи комунальної форми власності, а також судові експерти, які не є працівниками зазначених установ, та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань у порядку та на умовах, визначених цим Законом.

До державних спеціалізованих установ належать: науково-дослідні установи судових експертиз Міністерства юстиції України; науково-дослідні установи судових експертиз, судово-медичні та судово-психіатричні установи Міністерства охорони здоров`я України; експертні служби Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства оборони України, Служби безпеки України та Державної прикордонної служби України.

Виключно державними спеціалізованими установами здійснюється судово-експертна діяльність, пов`язана з проведенням криміналістичних, судово-медичних і судово-психіатричних експертиз.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 29.06.2017 р. № 722 «Про організацію служби судово-психіатричної експертизи» відповідно до статті 71 Основ законодавства України про охорону здоров`я, абзацу 4 підпункту 8 пункту 4 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 р. № 267, та з метою удосконалення організації служби судово-психіатричної експертизи затверджено Перелік установ, в яких проводяться судово-психіатричні експертизи, та Перелік установ, в яких проводяться стаціонарні судово-психіатричні експертизи особам, які тримаються під вартою, до яких був включений Київський міський центр судово-психіатричної експертизи.

Вказаний наказ втратив чинність згідно з наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 липня 2019 р. № 1626.

Отже, на час призначення судом посмертної судово-психіатричної експертизи Київський міський центр судово-психіатричної експертизи мав право на проведення судово-психіатричних експертиз.

Верховний Суд у постанові від 30 березня 2020 року у справі № 462/3998/19 зазначив, що при вирішенні питання стосовно компетенції установи, яка проводить експертизу і є державною в розумінні ст. 7 Закону України «Про судову експертизу», слід виходити не з організаційно-правової форми здійснення нею діяльності або форми її власності, а з сфери управління її діяльністю та організації державного контролю.

Отже, саме держава в особі її центрального органу виконавчої влади - Міністерства охорони здоров`я України здійснює владні повноваження стосовно закладів, які вправі проводити судово-медичні та судово-психіатричні експертизи.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що у апеляційній скарзі не зазначається, що експертиза була проведена експертами, які не мають спеціальних знань в галузі судової психіатрії та кваліфікації, необхідної для дослідження питань про психічний стан здоров`я особи.

З вступної частини висновку судово-психіатричної експертизи № 527 від 19 вересня 2021 року вбачається, що вона проведена комісією експертів, які мають вищу медичну освіту, спеціальність «судово-психіатрична експертиза», свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта, вищий кваліфікаційний клас та значний стаж експертної роботи (від 27 до 31 року).

Висновок судово-психіатричної експертизи № 527 від 17 вересня 2021 року за

своїм змістом відповідає вимогам, затвердженим Порядком проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України 08 травня 2018 року № 865, та Інструкцію щодо заповнення форми первинної облікової документації № 100/о "Висновок судово-психіатричної експертизи "___", затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України 28 липня 2014 року № 527.

Доводи апеляційної скарги, що висновок експертів Київського міського центру судово-психіатричної експертизи не враховує дані медичної документації, а ґрунтується тільки на суперечливих показах свідків, колегія суддів вважає безпідставними, так як зазначений висновок є обґрунтованим, у ньому наданий аналіз, як поясненням всіх допитаних судом свідків, так і наданій медичній документації.

Разом з цим, висновок судово-психіатричного експерта № 30 від 5 березня 2020 року, складений Державною установою «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України», ґрунтується тільки на поясненнях свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , які не є спеціалістами у галузі психіатрії та є подругами позивачки, а також на поясненнях самої позивачки, яка була допитана у якості свідка.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що висновок експертів № 30 від 5 березня 2020 року є необґрунтованим, суперечливим, неповним та зробленим на вивченні не всіх матеріалів справи та без врахуванням пояснень всіх свідків, які були опитані судом, а відтак не є належним доказом у даній справі.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Під час апеляційного розгляду інтереси позивачки були представлені адвокатами, тобто фахівцями у галузі права, однак, ні у апеляційній скарзі, ні під час апеляційного розгляду представниками позивачки не було заявлено клопотання про призначення повторної судово-психіатричної експертизи у даній справі, а відтак колегія суддів вважає, що підстав для неприйняття висновку судово-психіатричної експертизи № 527 від 17 вересня 2021 року немає.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не надана оцінка поясненням допитаних свідків та наданій медичній документації, колегія суддів зазначає, що рішення суду не містить опису пояснень свідків та їх аналізу, а також аналізу наданій медичній документації.

Разом з цим, надана суду медична документація не містить опису психічного стану заповідача, про що зазначено також і у висновку експертів № 30 від 5 березня 2020 року, а ОСОБА_3 на обліку у психіатра не перебувала і з приводу психічних захворювань не лікувалася.

Детальний опис всіх допитаних судом свідків міститься у висновку експертів № 527 від 17 вересня 2021 року, у якому також зазначено, що попри наявні у ОСОБА_3 у період з літа 2014 року по весну 2017 року прояви органічного ураження головного мозку судинного ґенезу, вона об`єктивно не виявляла таких психічних і поведінкових порушень, які могли б позбавити її тоді усвідомлювати значення своїх дій та можливості керувати ними.

Апеляційна скарга не містить доводів, які б спростували зазначений висновок експертів.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним, оскільки під час судового розгляду не було доведено абсолютної неспроможності спадкодавця в момент вчинення спірного заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну

скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно застосовані норми матеріального права та не допущено порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, а відтак підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції не встановлено.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Андреєвої Валентини Володимирівни залишити без задоволення, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 січня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 січня 2023 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк