Номер провадження: 22-ц/813/1929/22
Головуючий у першій інстанції Донцов Д. Ю.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.,

за участю секретаря Власенко С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Укрсиббанк» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2020 року по справі за позовною заявою Акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

До Приморського районного суду м. Одеси 29.08.2019 року звернувся представник Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» із вказаною позовною заявою та просив суд в рахунок погашення заборгованості на користь АТ «УкрСиббанк», що виникла внаслідок невиконання ОСОБА_3 договору про надання споживчого кредиту №0 від 29.09.2006 року по кредиту та процентам у розмірі 279545,08 доларів США та по пені в розмірі 1 192 289,03 грн., а саме:

-103999,65 дол. США заборгованість по кредиту;

-27490,43 дол. США заборгованість за відсотками, нарахованими відповідно до ст. 1048 ЦК України по 29.09.2016 року;

-148055,00 дол. США заборгованість за відсотками, нарахованими відповідно до ст. 625 ЦК України по 31.07.2019 року;

-945391,76 грн. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, яка нарахована з 14.08.2018 року по 14.08.2019 року;

-249897,27 грн. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами відповідно до ст. 1048 ЦК України, нарахована за період з 14.08.2018 року по 14.08.2019 року,

звернути стягнення на предмет іпотеки нежилі приміщення салону та магазину загальною площею 62,8 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві власності по Ѕ частці ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , встановивши спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною на рівні не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Окрім цього, просив стягнути з відповідачів на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 19 226,25 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18.12.2013 року позовну заяву Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" заборгованість за кредитним договором №0 від 29.09.2006 року в сумі 1 028 387 грн. 70 коп. (один мільйон двадцять вісім тисяч триста вісімдесят сім грн. сімдесят коп.), що складається з: заборгованість за кредитом - 831 269 грн. 20 коп., заборгованість за відсотками за користування кредитом - 161 717 грн. 01 коп., пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 25 285 грн. 79 коп., пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам - 10 115 грн. 70 коп.

З метою забезпечення виконання позичальником взятих на себе обов`язків за кредитним договором 09.11.2006 року між ПАТ "УкрСиббанк" та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, за яким нежитлове приміщення площею 62,8 метрів квадратних, розташоване по АДРЕСА_1 передано в іпотеку.

Зазначеним вище рішенням суду позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮГК "Діамант", треті особи - Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк", Відкрите акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль" про поділ майна подружжя - задоволено частково, здійснено поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, виділено ОСОБА_2 із спільної сумісної власності подружжя, визнавши за ним право власності на: - 1/2 частину нежитлового приміщення площею 62,8 метрів квадратних, розташованого по АДРЕСА_1 .

Позивач зазначає, що у зв`язку з невиконанням вимог рішення суду щодо погашення заборгованості, позивач змушений звернутись до суду із заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки з метою задоволення своїх вимог.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2020 року В задоволенні позовної заяви Акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено.

Рішення суду вмотивовано тим, що звернення до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитом, що мало місце 05.03.2013 року, фактично змінило порядок, умови і строк дії кредитного договору. Рішення суду про стягнення заборгованості набрало чинності 29.02.2016 року та саме з цього часу у позивача виникло право на стягнення заборгованості у визначеній судовим рішенням сумі.

Враховуючи відсутності доказів щодо виконання рішення Суворовського районного суду від 18.12.2013 року суд дійшов висновку щодо обґрунтованості вимог позивача щодо наявності підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки. Тому, враховуючи, що з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки позивач звернувся лише 29.08.2019 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, та враховуючи заяву представника відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності у задоволенні позову АТ «Укрсиббанк».

Короткий зміст вимог апеляційних скарги

23.11.2020 року представником акціонерного товариства «Укрсиббанк» - адвокатом Гладиш Ярославом Миколайовичем було подану апеляційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2020 року, відповідно до якої просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ «Укрсиббанк» - задовольнити в повному обсязі та здійснити перерозподіл судових витрат.

Узагальнені доводи особи, що подала апеляційну скаргу

Апелянт не погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає його незаконним, прийнятим з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Апелянт зазначає, що 29.08.2019 року АТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно кредитного договору та умов надання банківських послуг та тарифів позичальник зобов`язаний погашати заборгованість щомісячно та останній строк чергового платежу 29.09.2016 року, що вбачається з кредитного договору № №0 від 29.09.2006 року укладеного між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 .

Враховуючи те, що до суду з даним позовом Банк звернувся 29.08.2019 року, без пропуску трирічного строку позовної давності. Оскільки черговий платіж позивача за кредитним договором 29.09.2016 року, та трирічний строк позовної давності закінчується 29.09.2019 року.

З огляду на зазначене, заявлені вимоги позивач вважає цілком обґрунтовані, не суперечать чинному законодавству та відповідають положенням кредитного договору.

Апелянт зазначає, що проаналізувавши статті 17 Закону України «Про іпотеку» у взаємозв`язку зі статтями 256, 266, 267, 509, 598 ЦК України, дійшов висновку про те, що сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема й наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором і відповідно, не може вважатися підтсавою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 ЗУ «Про іпотеку». (апелянт посилається також на відповідні висновки Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-786цс17 та інші аналогічні).

Також, апелянт звертає увагу колегії суддів на те, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і за загальним правилом є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

З огляду на зазначене представник ПАТ «УкрСиббанк» вважає, що суд першої інстанції здійснив розгляд справи без встановлення всіх обставин, які мають значення для вірного вирішення спору, невірно оцінив єдиний доказ, не врахував позицію Верховного суду в подібних правовідносинах та як наслідок здійснив у зв`язку з цим інші помилкові висновки.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

14 квітня 2021 року ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу. Відповідач вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, що мають значення для справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права, а апеляційна скарга ПАТ «УкрСиббанк» є необґрунтованою, жодним чином не спростовує законність рішення суду першої інстанції та підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідач зазначає, що оскільки пред`явлення до суду позову про повне дострокове повернення кредиту змінює строк виконання договору в повному обсязі, тобто він вважається таким, що настав. То перебіг строку позовної давності починається з цієї дати. Відповідач посилається на вимовок Верховного Суду України в постанові від 27.01.2016 року у справі № 6-990цс15.

З огляду на зазначене ОСОБА_2 вважає, що в разі звернення кредитора до суду з позовом про повне дострокове повернення кредиту, строк дії кредитного договору змінюється та вважається таким, що настав.

Зазначає, що ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до суду з позовом 05 березня 2013 року.

Таким чином, встановлений кредитним договором № 0 від 20.09.2006 року строк виконання договору був змінений з 29.09.2016 року на дату звернення кредитора до суду 05.03.2013 року.

Відтак, 29.08.2019 року ПАТ «УкрСиббанк» звернувся з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто більше ніж через три роки після порушення своїх прав.

Таким чином позовна давність до вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 29.09.2006 року спливла. В обґрунтування вказаного відповідач посилається на постанову Верховного Суду України від 11.10.2017 року у справі № 6-1674цс14 та на постанову Верховного Суду від 11.10.2017 року у справі № 6-1674цс17.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 03.12.2020 року провадження у справі за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Укрсиббанк» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2020 року по справі за позовною заявою Акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки було відкрито.

Ухвалою від 03.12.2021 року вказану цивільну справу було призначено до розгляду на 22 квітня 2021 року на 10:30 год.

22 квітня 2021 року розгляд справи було відкладено у звязку з необхідністю часу для надання сторонами додаткових пояснень по справі на 21 жовтня 2021 року о 11:45 год.

20.10.2021 року представником АТ «УкрСиббанк» було подано клопотання про розгляд справи за відсутності представника, апелянт апеляційну скаргу підтримав, просив суд її задовольнити.

21 жовтня 2021 року в судове засідання було відкладено у зв`язку з перебуванням судді Таварткіладзе О.М. у відпустці відповідно до наказу №135-в від 20.10.2021 року.

13 квітня 2022 року ОСОБА_2 було до суду апеляційної інстанції було подано заяву про розгляд справи за його відсутності.

14.04.2022 року розгляд справи було відкладено на 08.12.2022 року о 10:45 год у зв`язку з перебування головуючого судді у відпустці відповідно до наказу №39-і від 11.04.2022 року.

08 грудня 2022 року сторони в судове засідання не з`явилися, заяв та клопотань не подавали.

Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті, колегія суддів ухвалила справу розглянути за відсутності її учасників.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що 9 вересня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 (позичальник) було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 (далі кредитний договір), за умовами якого ОСОБА_3 було надано кредит в іноземній валюті в сумі 177 600 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,3 % річних та кінцевим терміном повернення не пізніше 29 вересня 2016 року.

З метою забезпечення виконання позичальником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором 29.09.2006 року між ПАТ "УкрСиббанк" та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_1 передала в іпотеку банку нежитлове приміщення площею 62,8 метрів квадратних, розташоване по АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гончаровою С.Ю., зареєстровано в реєстрі за №4466.

Як зазначає відповідач ОСОБА_2 , що не заперечується і представником позивача, 05.03.2013 року ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 8 серпня 2013 року об`єднано в одне провадження цивільну справу за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором (справа № 523/3453/13-ц) та цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл майна подружжя (справа № 1527/19308/12).

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 18 грудня 2013 року позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 і ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 028 387 грн 70 коп., що складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 831 269 грн 20 коп., заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 161 717 грн 01 коп., заборгованості по пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом у розмірі 25 285 грн 79 коп., заборгованості по пені за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами у розмірі 10 115 грн 70 коп. Стягнуто у рівних частках з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» судовий збір у розмірі 3 441 грн.

Позов ОСОБА_2 задоволено частково. Здійснено поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Виділено ОСОБА_2 із спільної сумісної власності подружжя та визнано за ним право власності на: 1/2 частину нежитлового приміщення площею 62,8 метрів квадратних, розташованого по АДРЕСА_1 ; 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 ; 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_3 ; 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_3 ; 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_3 ; 1/2 частину будівлі АДРЕСА_3 ; 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_4 . Виділено ОСОБА_1 із спільної сумісної власності подружжя та визнано за нею право власності на: 1/2 частину нежитлового приміщення площею 62,8 метрів квадратних, розташованого по АДРЕСА_1 ; 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 ; 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_3 ; 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_3 ; 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_3 ; 1/2 частину будівлі АДРЕСА_3 ; 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_4 . Припинено право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на зазначене вище майно. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 29 лютого 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, а рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 18 грудня 2013 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.02.2018 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 18 грудня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 29 лютого 2016 року залишено без змін, поновлено виконання рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 18 грудня 2013 року та ухвали Апеляційного суду Одеської області від 29 лютого 2016 року.

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.. 80 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Судом встановлено, що 9 вересня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 (позичальник) було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 (далі кредитний договір), за умовами якого ОСОБА_3 було надано кредит в іноземній валюті в сумі 177 600 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,3 % річних та кінцевим терміном повернення не пізніше 29 вересня 2016 року.

З метою забезпечення виконання позичальником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором 29.09.2006 року між ПАТ "УкрСиббанк" та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_1 передала в іпотеку банку нежитлове приміщення площею 62,8 метрів квадратних, розташоване по АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гончаровою С.Ю., зареєстровано в реєстрі за №4466.

Відповідно до частини першої статті 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні Іпотекодавця, згідно з яким Іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку».

За змістом положень частин першої, третьої статті 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку» у вказаній редакції).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

На підставі статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У пунктах 91-93 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Окрім цього, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про неправомірність нарахування позивачем заборгованості за відсотками, нарахованими відповідно до ст. 1048 ЦК України по 29.09.2016 року в розмірі 27490,43 дол. США, враховуючи, що фактично позивачем змінено строк виконання основного зобов`язання з 05.03.2013 року, тобто з дати звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості. Окрім цього, неправомірним є і нарахування пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та процентами.

Разом з тим, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 Закону України «Про іпотеку».

За змістом статті 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки.

Наслідки переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи врегульовано статтею 23 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Відтак, іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна, у зв`язку з чим іпотека залишилась чинною для ОСОБА_2 .

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно п. 4.2 іпотечного договору, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса чи застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Враховуючи відсутність доказів щодо виконання вимог рішення суду, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог позивача щодо наявності підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим, судом встановлено, що представником відповідача ОСОБА_2 подано заяву від 10.10.2019 року, в якій останній просив суд застосувати строк позовної давності, зазначивши, що трирічний строк позовної давності підлягає відрахуванню з 05.03.2013 року (дати звернення до суду із позовом про дострокове погашення заборгованості). Разом з тим, із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки позивач звернувся лише 29.08.2019 року, тобто після спливу строку позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Статтею 3 цього Закону визначено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно із частиною першою статті 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а відповідно до частини третьої статті 33 цього ж Закону звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до частини другої статті 590 ЦК України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічне положення передбачено статтею 33 Закону України "Про іпотеку".

Відповідно до частини першої статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно із статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.

Отже, кредитор, звернувшись із позовом про дострокове повернення кредиту (шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором), на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки.

Рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить про закінчення строку дії кредитного договору.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод неодноразово зауважував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має декілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, опираючись на докази, які вже втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення від 22 жовтня 1996 року у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; рішення від 20 вересня 2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач подав заяву про застосування позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Щодо застосування приписів частини п`ятої статті 267 ЦК України, то позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється з дня настання строку виконання основного зобов`язання, тобто строку виконання зобов`язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Таким чином, пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов`язання та зумовлює перебіг позовної давності.

Велика палата Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 року в справі №310/11534/13-ц зазначила, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Таким чином, звернення до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитом, що мало місце 05.03.2013 року, фактично змінило порядок, умови і строк дії кредитного договору. Рішення суду про стягнення заборгованості набрало чинності 29.02.2016 року та саме з цього часу у позивача виникло право на стягнення заборгованості у визначеній судовим рішенням сумі.

Разом з тим, із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки позивач звернувся лише 29.08.2019 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності. При цьому, доказів щодо поважності причин пропуску позовної давності представником позивача не надано, тож, враховуючи заяву представника відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду викладеними в постанові від 14 серпня 2019 року у справі № 127/16950/13-ц.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, за результатами апеляційного розгляду колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення а рішення суду залишити без змін.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсиббанк» залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення буде складено 08.12.2022 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: А. П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе