Провадження № 2/554/736/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2022 року Октябрський районний суд м.Полтави

в складі головуючого судді Чуванової А.М.

за участю секретаря Проскурня Я.О.,

за участю учасників справи:

представник відповідача: адвокат Гайтота І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Полтава цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк»; третя особа: ОСОБА_2 про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ПАТ «Альфа-Банк» у вересні 2014 року звернувся до суду з позовом та в послідуючому зі збільшеним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, в якому просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором №1601/0808/98-147 від 05.08.2008 року у розмірі 23694,62 доларів США та 70257,79 гривень, з яких сума заборгованості за кредитом 16148,55 доларів США (еквівалент у національній валюті 413072,50 гривень), сума заборгованості за відсотками - 7546,07 доларів США (еквівалент у національній валюті 193025,00 гривень), розмір пені 70257,79 гривень (еквівалент у валюті кредиту - 2746,64 доларів США), та витрати по сплаті судового збору.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» відповідно до чинного законодавства України був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами. В свою чергу 15.06.2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором.

Згідно зазначених угод (договорів) відбулося відступлення права вимоги за Кредитним договором №1601/0808/98-147 від 05.08.2008 року, який було укладено між ВАТ «Сведбанк» (правонаступник ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_1 , на користь ПАТ «Альфа-Банк».

05.08.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №1601/0808/98-147. Відповідно до умов вказаного кредитного договору, банк зобов`язується надати відповідачу кредит у сумі 24000 доларів США, а відповідач зобов`язується повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування в сумі, строки і на умовах, що передбачені кредитним договором та Додатком №1 до нього Графіком погашення кредиту.

Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надав відповідачу кредит у сумі 24000 доларів США. У порушення умов кредитного договору відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 31.07.2014 року має прострочену заборгованість за кредитом 16148,55 доларів США, що за курсом НБУ на 31.07.2014 року складає 195353,02 гривень, за відсотками 826,90 доларів США, що за офіційним курсом на дату розрахунку складає 10003,21 гривень. У зв`язку з систематичним порушенням боржником своїх зобов`язань зі сплати кредиту, відповідно до норм чинного законодавства та діючого кредитного договору йому була нарахована неустойка. На 31.07.2014 року розмір неустойки становить пеня 36,30 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 439,13 гривень.

В забезпечення виконання зобов`язань позичальника 06.01.2011 року між ВАТ «Сведбанк» (правонаступник ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_2 був укладений договір поруки №1601/0808/98-147-Р-1. Відповідно до умов договору поруки, відповідачі відповідають перед позивачем за порушення обов`язків за договором, як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед банком у тому ж обсязі, що і боржник.

На виконання умов кредитного договору відповідачам була направлена вимога про дострокове повернення кредиту, але на дату подання позовної заяви вимога не виконана.

В заяві про збільшення позовних вимог від 26.09.2017 року, в порядку ст.ст.27,31 ЦПК України, позивач зазначив, що первинно заявлені позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк» ґрунтуються на заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №1601/0808/98-147 від 05.08.2008 року станом на 31.07.2014 року яка становила 205795,36 гривень. З огляду на те, що на сьогоднішній день по даній справі рішення не прийнято, а також систематичне невиконання своїх зобов`язань позичальником та поручителем, заборгованість фактично є такою, що змінилась в сторону збільшення. Так, станом на 31.08.2017 року така вже становить 23694,62 доларів США та 70257,79 гривень, з яких сума заборгованості за кредитом 16148,55 доларів США (еквівалент у національній валюті 413072,50 гривень), сума заборгованості за відсотками - 7546,07 доларів США (еквівалент у національній валюті 193025,00 гривень), розмір пені 70257,79 гривень (еквівалент у валюті кредиту - 2746,64 доларів США). Позивач вправі протягом усього часу розгляду справи збільшити розмір позовних вимог, тому просив збільшений позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою та уточненою зустрічною позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк»; третя особа: ОСОБА_2 про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору, в якій просив визнати порушеним право ОСОБА_1 , як споживача фінансових послуг, та визнати недійсним кредитний договір №1601/0808/98-147 від 05.08.2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк», право вимоги за яким відступлено Публічному акціонерному товариству «Альфа-Банк» із застосуванням наслідків недійсності такого договору: визнати недійсним іпотечний договір від 05.08.2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк», що посвідчений 05.08.2008 року, Гурою Л.Б., приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за №2083; визнати недійсним договір поруки №1601/0808/98-147-Р-1 від 06.01.2011 року, укладений між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством «Сведбанк».

В обґрунтування своїх вимог, ОСОБА_1 зазначив, що 05.08.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ним було укладено кредитний договір №1601/0808/98-147 з наступними змінами від 06.01.2011 року. За умовами договору банк зобов`язувався видати ОСОБА_1 кредит у розмірі 24000 доларів США з терміном повернення до 05.08.2018 року. Кредит було надано на споживчі цілі.

В забезпечення по кредиту 05.08.2008 року між ОСОБА_1 , як іпотекодавцем, та ВАТ «Сведбанк», як іпотекодержателем, було укладено іпотечний договір . Відповідно до п.2 Договору іпотеки предметом іпотеки є нерухоме майно: двокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Також, 06.01.2011 року на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ВАТ «Сведбанк», ОСОБА_1 , як позичальником, та ОСОБА_2 , як поручителем, було укладено договір поруки №1601/0808/98-147-Р-1.

Дана позовна заява подається у межах строків позовної давності, оскільки про порушення своїх прав зі сторони банку під час укладення кредитного договору, а також в період дії такого договору, позивач дізнався лише у січні 2015 року, після подачі банком позову до нього з вимогою стягнути кредитну заборгованість. Звертає увагу на те, що відповідно до листа Національного банку України «Щодо інформації з ЄІС «Реєстр позичальників» від 18.05.2016 року в ЄІС «Реєстр позичальників» відсутня інформація щодо його простроченої заборгованості перед банками України.

Стверджує, що банк не провів з ним переддоговірну роботу, як того зокрема вимагають положення ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», внаслідок якого банк не повідомив позивачу інформацію, яка впливає на прийняття рішення про укладення договору, і в пункти кредитного договору була внесена низка обманних положень, що спотворюють зміст і правову природу кредитного договору та створюють істотний дисбаланс економічних наслідків правочину на користь відповідача.

Позичальник уклав договір з невигідною схемою погашення заборгованості. Позичальник не міг навіть припустити на скільки відбудеться подорожчання кредиту при вказаній в кредитному договорі схемі погашення кредиту. Відповідачем не було дотримано вимог ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», ч.2 постанови правління НБУ №168, зокрема, не було надано в письмовій формі всіх можливих схем погашення кредиту, що призвело до порушення його прав, як споживача фінансових послуг, та відповідно до введення його в оману щодо подорожчання кредиту та реальної відсоткової ставки. Умова кредитного договору п.6.5 прямо суперечить нормі п.3.6 Постанови правління НБУ №168, є несправедливою умовою договору. У результаті не проведення переддоговірної роботи та маніпуляцій з додатковими платами на користь банку 05.08.2008 року сума кредиту, яка зазначена у п.1.2 договору, повинна зменшитися на 240 доларів США, та дорівнювати 23760 доларів США. Відсутня така істотна умова договору як ціна.

Позивача не було повідомлено про те, що він має право на часткове скасування податку на доходи фізичних осіб. Так він міг би одержати від держави відшкодування у розмірі 2301,54 доларів США у вигляді повернення частини податку на доходи фізичних осіб.

Відсутність графіка погашення кредиту (неналежний графік) та відсутність сукупної вартості кредиту вказує на відсутність істотної умови договору відсутня ціна договору, сукупна вартість та реальна процентна ставка та графік платежів по погашенню кредиту. Кредитний договір не містить такої суттєвої умови договору, як рахунок призначений для виконання цього правочину обома сторонами. Оспорюваний кредитний договір є недійсним, оскільки містить ознаки агресивної підприємницької діяльності та втягує позичальника у протиправну діяльність банку.

З викладеного вбачається, що при укладенні кредитного договору позивача було введено в оману щодо фактичних істотних умов кредитного договору, визначених у ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів» та постанові НБУ №168.

Ухвалою суду від 21.10.2014 року відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду.

Відповідачем ОСОБА_1 подано до суду письмові заперечення на позовну заяву, в яких відповідач просив відмовити в задоволенні позову. Зазначив, що кредитний договір було укладено з численними порушеннями норм чинного законодавства, що є підставою для визнання його недійсним в судовому порядку. Позивачем не надано до суду доказу того, що такий кредит гроші було отримано. Посилання позивача на те, що операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії також не відповідає дійсним обставинам справи. Позивач фактично не надав детального розрахунку суми заборгованості (т.1 а.с.54-56).

Відповідач ОСОБА_2 надала до суду письмові заперечення на позовну заяву, в яких відповідач просила відмовити в задоволенні позову. Зазначила, що ПАТ «Альфа-Банк», подаючи до суду позов про стягнення кредитної заборгованості не надав доказів того, що до останнього перейшло право вимоги у зобов`язаннях за Договором поруки, відповідно вимоги є безпідставними та незаконними. З позову вбачається, що прострочення позичальником своїх зобов`язань почало виникати ще з червня 2012 року. Отже, заборгованість з приводу заявленої вимоги виникла у позичальника за період з 10.06.2012 року до 31.07.2014 року у зв`язку з несплатою позичальником поточних щомісячних платежів із погашення кредиту та процентів за користування ним. Вважає, що порука за кредитним договором №1601/0808/98-147 від 05.08.2008 року на підставі договору поруки №1601/0808/98-147-Р-1 від 06.01.2011 року є припиненою (т.1 а.с.57-60).

Ухвалою суду від 17.02.2015 року вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Альфа Банк» об`єднані в одне провадження з первісним позовом.

Ухвалою суду від 30.07.2015 року первісну позовну заяву та зустрічний позов залишено без розгляду.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 11.02.2016 року ухвалу Октябрського районного суду м.Полтави від 30.07.2015 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою суду від 19.02.2016 року прийнято до провадження зазначену цивільну справу.

Відповідач ОСОБА_1 надав до суду письмові заперечення на позовну заяву. Зазначив зокрема, що договір купівлі-продажу прав вимоги від 15.06.2012 року має ознаки договору факторингу та на нього розповсюджуються норми ст.ст.1077-1086 ЦК України. При цьому, всупереч вимогам ст.1077 ЦК України, позивачем до матеріалів справи не було надано доказів проведення оплати за відступлене право вимоги. Згідно витягу з Додатку №1 до договору ПАТ «Дельта Банк» передав ПАТ «Альфа-Банк», лише кредитний договір, а договір поруки та іпотеки не був предметом передачі, а відтак у ПАТ «Альфа-Банк» відсутнє право вимоги до поручителя (т.2 а.с.3-6).

Представник позивача надав до суду письмові заперечення, в яких просив відмовити в задоволенні зустрічного позову. Зазначив, що первісним кредитором було надано достовірну та повну інформацію про умови кредитування. Обставини, що викладені в зустрічній позовній заяві га обґрунтування порушення Закону України «Про захист прав споживачів» є надуманими. Наведені розрахунки є ніщо іншим як намаганням позичальника змінити предмет дослідження в даній справі. Стосовно повідомлення про пільги при оподаткуванні, повідомляє, що дані обґрунтування не відповідають жодній нормі матеріального права. Жодний нормативно-правовий акт не передбачає надання інформації щодо оподаткування доходів позичальника під час отримання кредиту, тому як в даній операції банк не є податковим агентом в розумінні податкового законодавства України (т.2 а.с.142-143).

Відповідач ОСОБА_2 подала до суду заяву про застосування строку позовної давності, в якій просила застосувати строк позовної давності до заявлених позовних вимог позивача стосовно стягнення заборгованості з поручителя і відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі у зв`язку зі спливом строку позовної давності за даними вимогами. Зазначила, що заборгованість за кредитним договором виникла 10.10.2012 року, копію вимоги разом з позовною заявою про стягнення заборгованості та додатками до неї вона отримала тільки 08.12.2014 року. В цей проміжок часу жодної претензії чи вимоги до неї як поручителя не направлялось.

24.04.2017 року представник позивача ПАТ «Альфа-Банк» подав до суду відзив, в якому зокрема зазначив, що інформація (або відсутність такої), що міститься у ЄІС «Реєстрація позичальників» є похідною від тієї інформації, що була надана (або не надана) підрозділу Національного банку України (адміністратору ЄІС «Реєстрація позичальників») на добровільних (договірних) засадах з метою зменшення ризиків, що виникають при обслуговуванні клієнтів у банках України внаслідок неповної інформації про клієнта. Тому, лист Національного банку України, наданий ОСОБА_1 про відсутність інформації щодо простроченої заборгованості такої особи перед банками України не є доказом відсутності простроченої заборгованості відносно ПАТ «Альфа-Банк», та не спростовує законності заявлених ПАТ «Альфа-Банк» позовних вимог.

Представник позивача ПАТ «Альфа-Банк» надав до суду письмові додаткові пояснення, в яких зокрема зазначив, що згідно п.1.1. Договору купівлі-продажу прав вимоги, укладеного від 15.06.2012 року, сторони погодилися, що «Права вимоги» означає всі права вимоги, а також всі права вимоги продавця до осіб, які надали забезпечення, за договорами забезпечення, включаючи будь-які та всі права вимоги та засоби захисту прав, які доступні продавцю, щодо виконання позичальниками та/або особами, які надали забезпечення будь-яких своїх обов`язків за кредитними договорами та договорами забезпечення. В свою чергу «Договір забезпечення» означає кожний іпотечний договір, договір застави та/або договір поруки, якщо такі укладались; термін «Договір поруки» означає кожний з договорів поруки, якщо такий укладався, з усіма доповненнями, додатковими договорами та додатками до них (якщо такі є), які були укладені між продавцем та відповідними поручителями для забезпечення виконання позичальниками своїх обов`язків за відповідними кредитними договорами. З огляду на викладене, договором купівлі-продажу прав вимоги, укладеного 15.06.2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» було відступлено права вимоги як за кредитним договором №1601/0808/98-147 від 05.08.2008 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 , так і за договорами забезпечення на виконання такого кредитного договору, в тому числі за договором поруки №1601/0808/98-147-Р-1 від 06.01.2011 року, укладеного між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 (поручитель) (т.3 а.с.2-4).

Представником ПАТ «Альфа-Банк» подано до суду клопотання про застосування до зустрічного позову ОСОБА_1 наслідків пропущення строку позовної давності. Зазначив, що враховуючи умови укладених договорів та терміни їх укладення - строк позовної даності, у межах якого ОСОБА_1 міг звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, зокрема із позовом до банку, як контрагента за договором, та про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору тривав з наступного дня після їх укладення за кредитним та іпотечним договором з 05.08.2008 року по 04.08.2011 року, за договором поруки - з 06.01.2011 року по 05.01.2014 року. Позов же датований 08.09.2016 року (т.3 а.с.70-72).

Ухвалою суду від 22.12.2017 року зупинено провадження у справі до вирішення іншої справи за позовом ОСОБА_1 до ВАТ «Сведбанк», ПАТ «Дельта Банк», третя особа: ПАТ «Альфа Банк», про визнання недійсним договору відступлення права вимоги за кредитним договором.

Ухвалою суду від 01.10.2018 року цивільну справу прийнято до провадження.

01.11.2018 року було поновлено провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

Представник ПАТ «Альфа Банк» надав до суду клопотання, в якому просив застосувати позовну давність при розгляді зустрічного позову, задовольнити первісний позов повністю. Зазначив зокрема, що можливість судового захисту не могла бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Суд не має підстав відмовляти у задоволенні позову повністю, адже частина заборгованості на момент подання позову була вже простроченою, тобто мова не йде про дострокове стягнення цієї частини заборгованості. Така прострочена заборгованість на даний час не є погашеною. Позивач по зустрічному позову не довів введення його в оману під час укладення договору, оскільки перед їх підписанням він мав можливість ознайомитися з текстами та умовами договору та власноручно їх підписав. При укладенні кредитного договору, а також шляхом підписання додаткових угод до нього позивач фактично був повідомлений в письмовому вигляді про сукупну вартість кредиту та отримав повну інформацію про умови кредитування. Спірним договором, укладеним між сторонами, передбачена інформація про умови кредитування, де зазначені перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій банку, що пов`язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, вартості всіх сукупних послуг ПАТ «Альфа Банк», також фінансових зобов`язань позичальника за кожним платіжним періодом, вид і предмет супутньої послуги, яка надається споживачу (т.4 а.с.100-106).

Відповідач ОСОБА_1 надав до суду письмові заперечення на клопотання ПАТ «Альфа Банк», в яких вказав, що АТ «Альфа Банк» все ж таки проведено реструктуризацію за кредитним договором №1601/0808/98-147 від 05.08.2008 року, суму зобов`язання змінено, але вона є завищеною та необґрунтованою, розрахунок проведено всупереч Закону України №1381-1Х від 13.04.2021 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті», з нею відповідач звичайно не погоджується та оскаржує у встановленому порядку. Законом України №1381-1Х від 13.04.2021 року встановлено умови та правила заміни послуг споживчого кредитування із користування кредитом у іноземній валюті на користування кредитом у національній валюті, законодавчо змінена процентна ставка за користування кредитом, також цим законом встановлено низку інших обов`язкових змін, які необхідно внести до умов договору про споживчий кредит в іноземній валюті, що покращує становище споживача фінансових послуг. Закон України «Про внесення змін до законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» від 13.04.2021 року №1381-1Х, був прийнятий з метою підтримки громадян України, які мають невиконані зобов`язання за кредитними договорами в іноземній валюті (валютними кредиторами). Даний Закон насамперед є соціальним, а не економічним. В даному випадку АТ «Альфа Банк» провело реструктуризацію та змінило зобов`язання за кредитним договором №1601/0808/98-147 від 05.08.2008 року, а тепер хоче ще стягти кошти по даній судовій справі за старими зобов`язаннями по тому ж самому кредитному договору №1601/0808/98-147 від 05.08.2008 року. Але ж в разі ухвалення рішення судом по даній справі та стягнення з ОСОБА_1 коштів, все рівно виконавчий лист буде визнано судом таким, що не підлягає виконанню відповідно до Закону України 13.04.2021 року №1381-1Х (т.4 а.с.125-127).

Відповідачем ОСОБА_1 подано до суду письмові пояснення, в яких просив відмовити в задоволенні позовних вимог АТ «Альфа Банк», в зв`язку з недотриманням позивачем порядку, передбаченого Законом України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10.06.2017 року. Зазначив, що Велика Палата Верховного Суду вважає, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги ч.10 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10.06.2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором. Відповідні висновки зроблено Верховним Судом у постанові від 24.03.2021 року. Відповідно до матеріалів справи АТ «Альфа Банк» направив на адресу ОСОБА_1 вимогу про дострокове повернення кредиту від 22.08.2014 року тільки 28.08.2014 року, про що свідчать реєстр відправлених листів АТ «Альфа Банк» від 27.08.2014 року та поштова квитанція про оплату від 28.08.2014 року, і не дотримавшись шестидесятиденного строку було подано до Октябрського районного суду м.Полтави позовну заяву про стягнення заборгованості від 29.08.2014 року Судом отримано дану позовну заяву 22.09.2014 року (т.4 а.с.129-130).

Представник позивача ПАТ «Альфа Банк» по первісному позову до суду не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, просив про розгляд справи у його відсутність з підтриманням вимог позову та відмову у задоволенні зустрічного позову.

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Гайтота І.М. в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні первісного позову, зустрічний позов задовольнити у повному обсязі. Зазначила, що в даному випадку обов`язковий досудовий порядок врегулювання спору, також передбачена в 2021 році обов`язкова реструктуризація. ОСОБА_1 звернувся з такою заявою до банку, але йому було відмовлено 03.08.2021 року. Проте, як з`ясувалося, банком було проведено реструктуризацію, з якою відповідач не згоден та оскаржує.

Відповідач ОСОБА_2 до суду не з`явилася, про розгляд справи повідомлена належним чином. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю відповідача. При цьому, суд зазначає, що з листопада 2021 року відповідач жодного разу досуду не з`явилася.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспанії», на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосується безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення слухання. З урахуванням матеріалів цивільної справи, є підстави вважати, що відповідач зловживає своїми процесуальними правами. Тому, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача, на підставі наявних у справі даних і доказів.

Суд, заслухавши представника відповідача ОСОБА_1 , дослідивши письмові матеріали справи, вважає уточнений (збільшений) позов таким, що підлягає задоволенню, в задоволенні зустрічного позову слід відмовити, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа вільна у виборі способу захисту цивільних прав судом.

Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.

Суд, згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках.

З огляду на вказані норми позивач, обравши певний спосіб захисту цивільного права перед судом, має довести, шляхом подання належних та допустимих доказів, що є порушення, невизнання або оспорювання охоронюваних законом його цивільних прав та інтересів.

Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову.

Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Стаття 526 ЦК України визначає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом встановлено, що 05.08.2008 року між ВАТ «Сведбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №1601/0808/98-147, відповідно до якого останній отримав кредит у сумі 24000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,5% річних на строк до 05.08.2018 року включно на споживчі цілі зі сплатою щомісячного платежу у розмірі 200 доларів США згідно з Графіком погашення кредиту, що є додатком №1 до кредитного договору та його невід`ємною частиною (т.1 а.с.5-9, а.с.16-17).

Випискою по рахунку ОСОБА_1 підтверджується видача кредиту (т.3 а.с.171-180).

06.01.2011 року між ПАТ «Сведбанк» (правонаступник ВАТ «Сведбанк») та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін та доповнень №1 до кредитного договору №1601/0808/98-147 від 05.08.2008 року, яким кредитний договір викладений у новій редакції (т.1 а.с.11-15).

Пунктом 1.3 внесених змін зазначено, що позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 12,5 % річних за весь строк фактичного користування кредитом. Сторони за взаємною згодою, досягнутою при укладанні цього договору, встановили, що розмір визначеної у цьому пункті процентної ставки може змінюватися без укладання додаткового правочину до цього договору, у випадку і у порядку, встановленому п.8.4 цього Договору (т.1 а.с11).

Пунктом 8.4 Договору про внесення змін та доповнень №1 сторони кредитного договору домовились, що без укладання будь-якої додаткової угоди до договору, у випадку невиконання зобов`язань, що передбачені п. 5.6., 5.7., а також порушення подання документів про реєстрацію прав власності на об`єкт нерухомості та порушення строків передачі в іпотеку об`єкта нерухомості, передбачених розділом 2 цього договору (якщо такі строки встановлені договором) порядок змін умов договору із відповідною зміною відсоткової ставки відбувається у порядку, передбаченому п. 8.4.1, а саме: відсоткова ставка підвищується на 1 (один) % за кожен факт такого порушення від поточної ставки на дату порушення зобов`язання позичальника. Відсоткова ставка підвищується наступного за днем порушення строків, виконання зобов`язання передбаченого 5.6, 5.7, а також порушення строків подання документів про реєстрацію прав власності на об`єкт нерухомості та порушення строків передачі в іпотеку об`єкта нерухомості, передбачених розділом 2 цього договору (якщо такі строки встановлені договором). У випадку, якщо такий день припадає на небанківський, то відсоткова ставка збільшується з першого наступного банківського дня, без укладання додаткової угоди (т.1 а.с.13 зворот).

06.01.2011 року з метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 укладений договір поруки № 1601/0808/98-147-Р-1, згідно п.1 якого поручитель зобов`язалась перед Банком відповідати за виконання зобов`язань щодо повернення коштів, наданих Банком позичальнику за кредитним договором № 1601/0808/98-147 від 05.08.2008 року у вигляді кредиту, згідно з кредитним договором № 1601/0808/98-147 від 05 серпня 2008 року, у сумі 24 000 доларів США строком до 05.08.2023 року, з процентною ставкою 12,5 річних за їх використання .

Згаданий Кредитний договір, а також додаткові угоди до нього, які будуть укладені між Банком та Позичальником, та будуть невід`ємною частиною Кредитного договору, надалі іменуються у Договорі поруки, як «Основне зобов`язання».

Пунктом 11 договору поруки № 1601/0808/98-147-Р-1 від 06.01.2011 року визначено, що сторони не мають права в односторонньому порядку відмовитися від прийнятих на себе зобов`язань за цим договором або змінити його умови. Сторони домовились, що будь-які зміни до основного зобов`язання, крім змін, наслідком яких є збільшення обсягу відповідальності поручителя за цим договором, погоджуються між позичальником та банком самостійно без повідомлення поручителя про такі зміни.

Пунктом 13 вказаного договору поруки визначено, що усі зміни та доповнення до цього договору дійсні у тому випадку, якщо вони оформлені письмово і підписані сторонами.

Пунктом 15 договору поруки № 1601/0808/98-147-Р-1 від 06.01.2011 року визначено, що поручитель підтверджує, що ознайомлений з усіма умовами кредитного договору від 05.08.2008 року та повністю погоджується з цими умовами (т.1 а.с.20).

06.01.2011 між ПАТ «Сведбанк» (правонаступник ВАТ «Сведбанк») та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін та доповнень №2 до кредитного договору, яким домовились внести зміни до абзацу 1 пункту 3.1.1. кредитного договору та викласти його в такій редакції: « 3.1.1. Починаючи з 10 лютого 2011 року позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів за період користування кредитом, нарахованих відповідно до п.3.2. цього договору, шляхом здійснення фіксованих платежів у сумі 242,35 доларів США у чітко встановлений цим договором термін 10 числа кожного місяця та в день закінчення кредитного договору.

До настання терміну вказаного в абзаці першому цього пункту п.3.1. позичальник сплачує фактично нараховані відсотки за період користування кредитом не пізніше 10 числа місяця, починаючи з місяця укладання даного договору» (т.1 а.с.10).

Договір про внесення змін та доповнень №2 містить запис про надання згоди 06.01.2011 року ОСОБА_2 на укладення її чоловіком ОСОБА_1 договору про внесення змін та доповнень, який виступає забезпеченням зобов`язань по кредитному договору № 1601/0808/98-147 від 05 серпня 2008 року на будь-яких умовах за його розсудом.

Також укладений іпотечний договір від 05.08.2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк», що посвідчений 05.08.2008 року, Гурою Л.Б., приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за №2083 (т.1 а.с.101-104).

25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» відповідно до чинного законодавства України був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами. В свою чергу 15.06.2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором т.1 а.с.26-33).

Згідно зазначених угод (договорів) відбулося відступлення права вимоги за Кредитним договором №1601/0808/98-147 від 05.08.2008 року, що було укладено між ВАТ «Сведбанк» (правонаступник ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_1 , на користь ПАТ «Альфа-Банк» (т.1 а.с.34- витяг з Додатку №1 до Договору купівлі-продажу прав вимоги від 15.06.2012 року).

Позивач стверджує, що у зв`язку із невиконанням позичальником та поручителем взятих на себе зобов`язань, станом на 31.07.2014 року створилась заборгованість, 22.08.2014 року банком направлено на адресу останніх вимоги про усунення порушень. Однак, заборгованість за кредитним договором не погашена.

Матеріали справи містять копію вимоги про усунення порушень зобов`язань від 22.08.2014 року із вимогою про сплату заборгованості за кредитним договором у розмірі 17011,75 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 205795,36 гривень ( т.1 а.с. 24).

У подальшому, у вересні 2014 року Банк звернувся до суду з позовом до відповідачів про солідарне стягнення простроченої заборгованості за кредитом, по відсотках та пені.

Скориставшись своїм правом, передбаченим ст.ст. 27,31 ЦПК України, позивач збільшив позовні вимоги 26.09.2017 року.

Стверджує, що Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надав відповідачу ОСОБА_1 можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах та в строки, передбачені кредитним договором №1601/0808/98-147 від 05.08.2008 року. Натомість, відповідач, всупереч умов кредитного договору, в процесі користування кредитними коштами, належним чином не здійснював платежі для погашення суми заборгованості по кредиту та нарахованим процентам за користування кредитними коштами, чим порушив взяті на себе договірні зобов`язання.

З розрахунку вимог банку у зв`язку з неповерненням кредитної заборгованості по кредитному договору №1601/0808/98-147 від 05.08.2008 року, вбачається що станомна 31.08.2017 року така вже становить 23694,62 доларів США та 70257,79 гривень, з яких сума заборгованості за кредитом 16148,55 доларів США (еквівалент у національній валюті 413072,50 гривень), сума заборгованості за відсотками - 7546,07 доларів США (еквівалент у національній валюті 193025,00 гривень), розмір пені 70257,79 гривень (еквівалент у валюті кредиту - 2746,64 доларів США) (т.3 а.с.97).

Відповідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Відповідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі сплата неустойки.

За змістом статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, в тому числі й неустойкою.

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом статті 551 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до положень ст. 554 ЦК України, в разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, позаяк відповідачами не спростовано вимог позивача щодо стягнення заборгованості за кредитним договором. З відповідачів слід стягнути солідарно на користь позивачазаборгованість за кредитним договором №1601/0808/98-147 від 05.08.2008 року у розмірі 23694,62 доларів США та 70257,79 гривень, з яких сума заборгованості за кредитом 16148,55 доларів США (еквівалент у національній валюті 413072,50 гривень), сума заборгованості за відсотками - 7546,07 доларів США (еквівалент у національній валюті 193025,00 гривень), розмір пені 70257,79 гривень (еквівалент у валюті кредиту - 2746,64 доларів США).

Заперечення сторони відповідача проти задоволення позовних вимог в зв`язку з недотриманням позивачем порядку, передбаченого Законом України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10.06.2017 року, суд вважає безпідставними, виходячи з наступного.

Дійсно частина десята статті 11 зазначеного Закону (у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року - набрання чинності Закону України "Про споживче кредитування"), встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 409/1398/18.

Однак, Верховний Суд у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 203/4947/15-ц (провадження № 61-19344ск18) зазначив, що визначення правової природи письмової вимоги кредитора до боржника, та відповідно правових наслідків її надіслання залежить від змісту такої вимоги.

Якщо вимога за своїм змістом є нагадуванням чи інформуванням про існування заборгованості, а також містить прохання про погашення поточної заборгованості, то така вимога є досудовою претензією.

Якщо письмове звернення кредитора до боржника містить вимогу про дострокове повернення усієї суми заборгованості як простроченої, так і поточної, то таке звернення є вимогою про дострокове повернення кредиту, наслідком надіслання якої є зміна строку виконання основного зобов`язання відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України.

Згідно матеріалів справи вбачається, що не здійснюється повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом, внаслідок чого утворилася прострочена заборгованість. Правова природа заборгованості за тілом кредиту та відсотками, а саме прострочена, має суттєве значення для вирішення первісного спору. Так, хоч матеріали справи і містять вимогу банку до відповідачів про усунення порушень зобов`язань, однак така носить фактично інформаційний характер.

Що стосується посилань сторони відповідача на лист Національного банку України, про відсутність інформації щодо простроченої заборгованості у ОСОБА_1 , слід зазначити, що інформація, що міститься у ЄІС «Реєстрація позичальників» є похідною від тієї інформації, що була надана (або не надана) підрозділу Національного банку України (адміністратору ЄІС «Реєстрація позичальників») на добровільних (договірних) засадах з метою зменшення ризиків, що виникають при обслуговуванні клієнтів у банках України внаслідок неповної інформації про клієнта. Тому, такий лист не може слугувати доказом відсутності у ОСОБА_1 простроченої заборгованості по кредиту.

З приводу посилань ОСОБА_1 на обов`язковість проведення реструктуризації за кредитним договором №1601/0808/98-147 від 05.08.2008 року, суд зазначає наступне.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Оскільки, норма Закону України «Про споживче кредитування» щодо обов`язкової реструктуризації зобов`язань, передбачених договором про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті є нормою імперативною, ПАТ «Альфа Банк» не ухиляється від проведення реструктуризації, а ОСОБА_1 не погодився із запропонованими умовами правочину, суд вважає, що зазначене не є підставою для відмови в стягненні кредитної заборгованості.

Щодо вимог зустрічного позову ОСОБА_1 суд приходить до наступного висновку.

Позивач ОСОБА_3 стверджує, що 05.08.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ним було укладено кредитний договір №1601/0808/98-147 з наступними змінами від 06.01.2011 року. За умовами договору банк зобов`язувався видати йому кредит у розмірі 24000 доларів США з терміном повернення до 05.08.2018 року. Кредит було надано на споживчі цілі.

В забезпечення по кредиту 05.08.2008 року між ОСОБА_1 , як іпотекодавцем, та ВАТ «Сведбанк», як іпотекодержателем, було укладено іпотечний договір Також, 06.01.2011 року на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ВАТ «Сведбанк», ОСОБА_1 , як позичальником, та ОСОБА_2 , як поручителем, було укладено договір поруки №1601/0808/98-147-Р-1.

Позивач просить визнати недійсними кредитний договір №1601/0808/98-147 від 05.08.2008 року, іпотечний договір від 05.08.2008 року та договір поруки №1601/0808/98-147-Р-1 від 06.01.2011 року .

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 свої вимоги обґрунтовував тим, що банк не провів з ним переддоговірну роботу, в пункти кредитного договору була внесена низка обманних положень, що спотворюють зміст і правову природу кредитного договору та створюють істотний дисбаланс економічних наслідків правочину на користь відповідача; відсутня ціна договору, сукупна вартість та реальна процентна ставка та графік платежів по погашенню кредиту.

За змістом ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Згідно з п. 1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1, 3 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно положень ч. 1 ст.553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

В ч.1 ст. 215 ЦК України законодавець закріпив, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга та третя статті 215 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

В п.8 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

Згідно п.9.1 кредитного договору №1601/0808/98-147 від 05.082008 року передбачено, що укладаючи цей Договір, Позичальник усвідомлює та підтверджує, що умови Договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. Позичальник свідчить, що під час укладання та виконання цього Договору Позичальник не знаходиться під впливом обману, насильства, погрози, зловмисної угоди або збігу обставин.

Відповідно до пункту 9.9, цей Договір вступає в силу з моменту його укладення в письмовій формі та діє до повного погашення кредиту, сплати процентів, можливих неустойок, відшкодування Банку збитків, завданих порушенням умов цього Догвоору, та повного виконання Позичальником усіх інших умов цього Договору.

Згідно п.9.10, сторони цього Договору погодили, що з укладанням цього Договору Сторони досягли згоди з усіх його істотних умов та не існує будь-яких умов, які можуть бути істотними та необхідними за змістом цього Договору.

Відповідно до п.9.12, підписанням цього Договору Позичальник підтверджує, що перед укладанням Кредитного Договору Банк надав йому в письмовій формі всю інформацію про умови кредитування. Також при укладанні Кредитного Договору йому була надана вся необхідна інформація, передбачена «Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168 10.05.2007 року, в повному обсязі.

В п.10 договору зазначені реквізити та підписи сторін, а саме: підпис ОСОБА_1 та підпис ВАТ «Сведбанк» в особі Полтавського відділення регіонального департаменту ВАТ «Сведбанк» директора Калініченко Д.М.

Тобто, як свідчить копія кредитного договору, сторони погодили усі істотні умови договору, укладання між сторонами 05.08.2008 року правочину підтверджено належними та допустимими доказами.

Статтею 12 Закону України «Про захист прав споживача» (що діяла на час укладення Договору), передбачено, що якщо після укладення договору стане очевидним, що роботи

(послуги), зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики або

інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги

споживача, виконавець зобов`язаний негайно повідомити про це

споживача. Виконавець зобов`язаний таким же чином повідомити споживача,

якщо вартість робіт (послуг) може істотно зрости, ніж можна було

очікувати під час укладення договору. Споживач має право відмовитися від договору про виконання

робіт (надання послуг) без штрафних санкцій з боку виконавця у

разі виникнення обставин, передбачених в абзацах першому та

другому цієї частини.

Матеріали справи не містять інформації щодо звернення ОСОБА_1 до банку із заявами про надання додаткової інформації або роз`яснення певних положень договору, а також, відсутні докази, що позивач скористався правом на відкликання згоди на укладення договору згідно з ч.3 . Крім того, викладаючи свою позицію у справі щодо визнання недійсним кредитного договору, позивач не спростував фактичну обставину отримання коштів в позику.

Обравши спосіб захисту своїх прав шляхом визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Проте, позивачем ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту ненадання відповідачем інформації про умови кредитування та на підтвердження того, що оспорені ним умови є несправедливими.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Враховуючи, що між сторонами було досягнуто згоди за істотними умовами спірного кредитного договору, такий правочин, згідно з вимогами ст. 204 ЦК України, створює презумпцію правомірності правочину, у зв`язку з чим цей договір згідно зі ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним, відповідно до приписів ст. 526 ЦК України, мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору.

Матеріали справи не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні кредитного договору суперечили волевиявленню позивача та вимогам закону. Тобто вимоги позивача про недійсність умов кредитного договору з підстав заявлених в зустрічній позовній заяві не знайшли свого підтвердження.

З огляду на викладене, суд вважає необґрунтованими доводи позивача про те, що перед укладенням договору він не був ознайомлений з інформацією про умови кредитування, оскільки, звернувшись до ВАТ «Сведбанк», як Первісного кредитора, із заявою на отримання кредиту та, підписавши договір, із змісту якого вбачається, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування та на укладання саме такого договору позивач погодився, засвідчив той факт, що він обізнаний з правилами та підписав договір.

Обравши спосіб захисту своїх прав шляхом визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Проте, позивачем ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту ненадання відповідачем інформації про умови кредитування, на підтвердження того, що оспорені ним умови є несправедливими, а також, що під час укладення кредитного договору з боку товариства не надано або надано у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформацію, необхідну для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Враховуючи, що між сторонами було досягнуто згоди за істотними умовами спірного кредитного договору, такий правочин, згідно з вимогами ст. 204 ЦК України, створює презумпцію правомірності правочину, у зв`язку з чим цей договір згідно зі ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним, відповідно до приписів ст. 526 ЦК України, мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору.

Таким чином, укладення даного кредитного договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі позивача, Договір містить всі істотні умови, по яких сторони в належній формі досягли згоди.

Матеріали справи не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні кредитного договору суперечили волевиявленню позивача та вимогам закону. Тобто вимоги позивача про недійсність умов кредитного договору з підстав заявлених в позовній заяві не знайшли свого підтвердження.

Як наслідок, вимоги про визнання недійсними договору іпотеки та договору поруки не підлягають задоволенню.

Вирішуючи даний спір, суд також враховує рішення судів, які набрали законної сили, а саме: рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 25.09.2018 року, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ВАТ «Сведбанк», ПАТ «Дельта Банк», третя особа: ПАТ «Альфа Банк», про визнання недійсним договору купівлі-продажу права вимоги від 25.05.2012 року; рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 24.12.2020 року, яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання припиненою поруки за договором № 1601/0808/98-147-Р-1 від 06.01.2011 року, укладеним між ПАТ «Сведбанк» та нею; постанова Полтавського апеляційного суду від 07.04.2021 року, якою рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 24.12.2020 року залишено без змін (т.4 а.с.9-14).

Згідно з ч.ч. 5-6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В ст.89 ЦПК України законодавець закріпив, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин, аналізуючи правовідносини, що склалися між сторонами, та правові норми, що їх регулюють, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, враховуючи, що всі істотні умови сторонами були погоджені, а тому суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання договорів недійсними та відповідно і для задоволення зустрічного позову.

Що стосується заяви ПАТ «Альтфа Банк» про застосування строків позовної давності при розгляді зустрічного позову, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (пункт 1), за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. (пункт 5).

Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (пункт 3), сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (пункт 4).

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України від 01.12.2004 N 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

З урахуванням наведеного, оскільки прав та охоронюваних законом інтересів позивача, про захист яких він просить у позові, відповідачем не порушено, і суд відмовляє позивачу ОСОБА_1 у позові по суті в зв`язку з безпідставністю позовних вимог, питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає.

Таким чином, дослідивши матеріали справи та доводи сторін, суд вважає первісні позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, позаяк відповідачами не спростовано вимог позивача щодо стягнення заборгованості за кредитним договором та не доведено належними доказами наявність підстав для застосування строку позовної давності. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 слід відмовити у повному обсязі.

Питання про стягнення судових витрат у справі суд вирішує відповідно до ст.141 ЦПК України.Підлягає стягненню з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа-Банк» витрати по сплаті судового збору в сумі 10145,32 гривень: по 5072,66 гривень з кожного.

Керуючись ст.ст. 12,13,81,141,211,223,263-265,268 ЦПК України, ст.ст.509,525,526,625,554,1054,203,215 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», суд

ВИРІШИВ:

Позов Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , та ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», місцезнаходження: м.Київ, вул.Десятинна,4/6, , заборгованість за кредитним договором №1601/0808/98-147 від 05.08.2008 року у розмірі 23694,62 доларів США та 70257,79 гривень, з яких сума заборгованості за кредитом 16148,55 доларів США (еквівалент у національній валюті 413072,50 гривень), сума заборгованості за відсотками - 7546,07 доларів США (еквівалент у національній валюті 193025,00 гривень), розмір пені 70257,79 гривень (еквівалент у валюті кредиту - 2746,64 доларів США).

Стягнути з ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , та ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», місцезнаходження: м.Київ, вул.Десятинна,4/6, , витрати по сплаті судового збору в сумі 10145,32 гривень: по 5072,66 гривень з кожного.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк»; третя особа: ОСОБА_2 про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги у тридцяти денний строк з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст судового рішення складено 05.12.2022 року.

Учасники справи:

позивач: Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», місцезнаходження: м.Київ, вул.Десятинна,4/6, ;

відповідач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .

Суддя: А.М.Чуванова