Справа № 191/1102/22
Провадження № 2/191/364/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2022 року м. Синельникове

Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді - Прижигалінської Т.В.,

за участю секретаря - Силкіної О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Синельникове в порядку загального провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Синельниківської міської ради; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Управління житлово-комунального господарства та комунальної власності Синельниківської міської ради про визнання права на безоплатну приватизацію квартири, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернувся до суду з позовом до Синельниківської міської ради; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Управління житлово-комунального господарства та комунальної власності Синельниківської міської ради про визнання права на безоплатну приватизацію квартири, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 20 серпня 1993 року на підставі рішення виконавчого комітету Синельниківської міської ради народних депутатів за №308 їй, як працівнику Синельниківського локомотивного депо було виділено квартиру АДРЕСА_1 , та прийнято рішення про надання ордеру для заселення. Під час вселення ордер, разом з пакетом інших документів був нею зданий до організації, яка відповідала за вселення мешканців і безпосередньо цим займалася. Вона звернулася до управління ЖКГ та комунальної власності а м. Синельникове щодо оформлення передачі їй квартири в приватну власність, але отримала відмову, оскільки у неї відсутній ордер на жиле приміщення. Вона на законних підставах приживає та зареєстрована в спірній квартирі, а відсутність ордеру про надання житлової площі позбавляє її можливості реалізувати своє право на приватизацію квартири. Факт видачі їй ордеру, окрім копії рішення виконавчого комітету Синельниківської міської ради народних депутатів за №308, підтверджується також випискою із протоколу списку громадян, яким надана житлова площа у будинку АДРЕСА_2 , де зазначено її прізвище, відміткою у паспорті про її місце проживання, технічним паспортом на квартиру, який складений на її ім`я.

У зв`язку з цим, позивачка просить визнати за нею право на безоплатну приватизацію квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , за відсутністю ордеру про надання житлової площі.

Представник позивачки - адвокат Мантула О.С. до початку судового засідання надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити.

Представник відповідача - Синельниківської міської ради в судове засідання не з`явилася, однак до його початку надала заяву про розгляд справи без її участі. Рішення просить прийняти відповідно до чинного законодавства.

Представник третьої особи - Управління житлово-комунального господарства та комунальної власності Синельниківської міської ради в судове засідання не з`явився, однак до його початку надав заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позовних вимог не заперечує.

Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, дійшов наступного висновку.

Частиною 1 ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути : визнання права ( ч.2 п.1 ст.16 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 20 серпня 1993 року на підставі рішення виконавчого комітету Синельниківської міської ради народних депутатів за №308 ОСОБА_1 , як працівнику Синельниківського локомотивного депо було виділено квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Синельниківської міської ради №246/0/8-22 від 23.09.2022 року Про погодження актів про списання багатоквартирних будинків з балансу, погоджено акти списання багатоквартирних будинків з балансу Синельниківського міського комунального господарства «Житлово-експлуатаційна контора-1», зокрема по вул.. Воїнів - афганців, 1-А.

Згідно рішення 8 скликання 21 сесії Синельниківської міської ради №443-21/VIII від 22.11.2022 Про прийняття квартир до комунальної власності територіальної громади м. Синельникове, прийнято до комунальної власності територіальної громади м. Синельникове та передано в господарське відання з постановкою на баланс Синельниківському міському комунальному підприємству «ЖЕК-1» квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 11 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Особливості приватизації житлових приміщень у гуртожитках визначаються законом.

Згідно ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» , об`єктом приватизації є квартири, які перебувають в віданні місцевих Рад, державних підприємств, установ, організацій, незалежно від їх відомчої належності.

Відповідно до ст. 3 цього Закону приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 15 Житлового кодексу Української РСР, до компетенції виконавчих комітетів районних, міських, районних у містах рад народних депутатів належить видача ордерів на жилі приміщення.

Відповідно до ст. 58 ЖК УРСР ордер є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Згідно з пунктами 69, 72 правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 р. № 470, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Ордер дійсний протягом 30 днів.

При вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності відповідному підприємству, установі,організації. Одночасно подаються паспорти усіх членів сім`ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання.

Таким чином, ордер не підлягає зберіганню у наймача квартири та є документом з обмеженим строком дії (30 днів), який лише дає право на вселення у квартиру.

У своїй Постанові від 24.02.2021 року у справі № 296/4642/19 (провадження № 61-2708св20) Верховний Суд висловив правову позицію.

Так, статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За правилами статті 345 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.

У частині третій статті 9 ЖК Української РСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду".

Відповідно до частини четвертої статті 5 зазначеного Закону право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які на законних підставах проживають у них.

Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз (частина п`ята статті 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду").

Згідно із частиною одинадцятою статті 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.

У частині десятій статті 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься відсутність у особи права на приватизацію (частина друга статті 1 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків"), заборона приватизувати конкретне приміщення (частина четверта статті 1 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", частина друга статті 2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду").

Згідно з пунктом 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 (далі - Положення № 396 (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)), громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.

Пунктом 18 Положення № 396 затверджено перелік документів, які подаються громадянином до органу приватизації.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 200/18858/16-ц (провадження № 14-165цс18).

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" ЄСПЛ визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.

Принцип пропорційності у розумінні Європейській суд з прав людини полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Вирішуючи спір у справі, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази, перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування.

Отже, матеріалами справи підтверджено, що позивачці 20.08.1993 року на підставі рішення виконавчого комітету Синельниківської міської ради народних депутатів за №308 було виділено квартиру АДРЕСА_1 , з того часу вона зареєстрована і постійно проживає в спірній квартирі, на даний час є єдиним квартиронаймачем, законність її проживання відповідачем не оспорена, вимоги про усунення перешкод у користуванні спірним житлом відповідач протягом усього часу проживання позивачки не заявляв. Крім того, іншого житла позивачка не має, що свідчить про те, що вона має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначене житлове приміщення є в цілому його "житлом" у розумінні статті 8 Конвенції.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки про визнання за нею права на приватизацію квартири без ордеру є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 47, 55, 124 Конституції України, ст.ст. 16, 345 ЦК України, ст.ст. 9,15,58 Житлового кодексу Української РСР, ст.ст.1,2,3,8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст.ст. 4,12,13, 81, 82,206, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 , право на безоплатну приватизацію квартири АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т. В. Прижигалінська