Справа № 382/1550/21
Провадження 2-о/382/36/22
У х в а л А

08 червня 2022 року Суддя Яготинського районного суду Київської області Кисіль О. А. вивчивши матеріли справи за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Публічне акціонерне товариство «Сбербанк Росії» про встановлення факту, від якого залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних та юридичних осіб,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до Яготинського районного суду Київської області із ззаявою із заявою де зацікавлена особа Публічне акціонерне товариство «Сбербанк Росії» про встановлення факту, від якого залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних та юридичних осіб.

Заявник просив:

- Встановити факт, що ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО "Сбербанк Росії" (ідентифікаційний код юридичної особи 00032537, місцезнаходження: Росія. Москва, 117997, вул. Вавилова, 19) здійснює господарську діяльність на території України.

- Встановити факт, що ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО "Сбербанк Росії" (ідентифікаційний код юридичної особи 00032537, місцезнаходження: Росія, Москва, 117997, вул. Вавилова, 19) володіє майном на території України (статутний капітал, акції, прибуток тощо), на яке можна накласти стягнення.

- Встановити факт, що ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО "Сбербанк Росії" (ідентифікаційний код юридичної особи 00032537, місцезнаходження: Росія, Москва, 117997, вул. Вавилова, 19) є вищим органом управління АТ «СБЕРБАНК» (ідентифікаційний код юридичної особи 25959784, який знаходиться на території України за адресою: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, 46)

ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 , звернулася до Яготинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_5 про розірвання договору дарування.

Вивчивши матеріали позовної заяви, встановлено наступне.

В силу вимог ст. 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити: повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти.

Так, із заяви вбачається, що заявник заазначає заінтересовану особу Публічне акціонерне товариство «Сбєрбанк Росії» вказує адресу розташування Росія, Москва вул.Вавилова, 19, а адресу ведення господарської діяльності на території України: м.Київ вул.Володимирська, 46.

При цьому, згідно зі ст.80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку.

Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

За частинами 1-3 статті 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає своїми зобов`язаннями. Юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном. Учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи, а юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про її припинення, (ст.91 ЦК України).

Публічне акціонерне товариство Сбербанк Росії , в свою чергу, є юридичною особою, що створена за законодавством Російської Федерації, та є єдиним акціонером Акціонерного товариства Сбербанк , що становить 100% статутного капіталу, як вбачається з додатних до заяви заявником документів.

Відповідно до ст. 25 та ст. 26 Закону України «Про міжнародне приватне право» цивільна правоздатність та дієздатність юридичної особи визначається особистим законом юридичної особи. Особистим законом юридичної особи вважається право державми місцезнаходження юридичної особи. Для цілей цього Закону місцезнаходженням юридичної особи є держава, у якій юридична особа зареєстрована або іншим чином створена згідно з правом цієї держави.

Згідно Виписки з єдиного державного реєстру юридичних осіб ПАТ Сбербанк Росії AT Сбербанк з місцезнаходження на території України (м. Київ, вул. Володимирська, 46) не зазначений як філія, чи представництво.

З виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців AT Сбербанк вбачається, що АТ Сбербанк є юридичною особою, а не -представництвом/філією іншої юридичної особи.

Таким чином, заявником зазначається адреса ведення господарської діяльності різних юридичних осіб в даній заяві, хоча заазначається одна заінтересоваа особа.

При цьому, з наданих заявником документів до заяви , вббачається, що АТ Сбербанк та ПАТ Сбербанк Росії є самостійними юридичними особами, що створені та діють за законодавством України та законодавством Російської Федерації відповідно.

АТ Сбербанк не є представницьким органом ПАТ Сбербанк Росії на території України, не є також і відокремленим підрозділом, ні філією, чи представництвом ПАТ Сбербанк Росії в розумінні як Цивільного кодексу України, так законодавства Російської Федерації.

Таким чином, АТ СБЕРБАНК , як юридична особа з місцезнаходженням: місто Київ, вулиця Водимирська, 46, не є відокремленим підрозділом ПАТ Сбербанк Росії.

Згідно зі статті 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

За частиною 2 статті 3 ЦПК України правила підсудності, що передбачені міжнародними договорами, мають пріоритет перед нормами внутрішнього права

Статтею 3 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що якщо міжнародним договором передбачені інші правила, ніж встановлені Законом, то застосовуються правила міжнародного договору, а міжнародним договором, що регулює правові відносини між Російською Федерацією та Україною є Конвенція про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 року, ратифікована Законом України від 10 листопада 1994 року (№240/94 - ВР) (надалі - Мінська Конвенція).

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 11 ЦПК України встановлено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Згідно зі статті 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

За частиною 2 статті 3 ЦПК України правила підсудності, що передбачені міжнародними договорами, мають пріоритет перед нормами внутрішнього права

Статтею 3 Закону України Про міжнародне приватне право встановлено, що якщо міжнародним договором передбачені інші правила, ніж встановлені Законом, то застосовуються правила міжнародного договору, а міжнародним договором, що регулює правові відносини між Російською Федерацією та Україною є Конвенція про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 року, ратифікована Законом України від 10 листопада 1994 року (№240/94 - ВР) (надалі - Мінська Конвенція).

Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-VII визначається статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлюється особливий правовий режим на цій території, визначаються особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Частиною 4 статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права.

Згідно з Віденською конвенцією про дипломатичні зносини від 18 квітня 1961 року, стороною якої є Україна, до іноземної держави, її дипломатичних представництв і консульських установ застосовується судовий імунітет. Відповідно до Положення про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні, затвердженого Указом Президента України від 10 червня 1993 року № 198/93, держава гарантує додержання положень зазначеної Конвенції.

Порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, встановлює ЗУ «Про міжнародне приватне право», який застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом.

Стаття 79 Закону України «Про міжнародне приватне право встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Як передбачено частиною четвертою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права України, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

Таким чином, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів цієї держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави, зокрема в якості відповідача.

Найважливішою ознакою для держави є суверенітет, оскільки саме суверенітет становить основну відправну засаду для її правосуб`єктності.

Суверенітет держави має вияв у двох сферах внутрішній та зовнішній. У зовнішній сфері суверенітет означає незалежність, самостійність і не підпорядкованість держави іншим державам.

У міжнародному приватному праві під імунітетом розуміють непідлеглість однієї держави законодавству та юрисдикції іншої. Імунітет ґрунтується на суверенітеті держав, їх рівності та означає, що жодна з них не може здійснювати свою владу над іншою державою, її органами, майном. Це принцип вилучення держави та її органів з-під юрисдикції іншої держави. Судовий імунітет полягає в непідсудності держави без її згоди судам іншої держави.

Таким чином, бути учасником справи в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки з її явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це осіб.

Отже, відповідно до норм міжнародного договору, який може бути застосований при визначенні підсудності справи з іноземним елементом, а саме, у відповідності до п.1 ст.20 Мінської Конвенції, позови до юридичних осіб подаються в суди Договірної Сторони, на території яких знаходиться орган управління такої юридичної особи, його представництво або філіал.

Враховуючи те, що заінтересована особа, що створена та діє за законодавством Російської Федерації, то, відповідно, для визначення підсудності спору необхідно застосовувати інше правило ст.1 Мінської Конвенції, відповідно до якого позови до юридичних осіб подаються в суди Договірної сторони, на території яких знаходиться орган управління такої юридичної особи, його представництво або філіал, тобто даний спір має бути розглянутий судами Російської Федерації.

Разом із тим, у зв`язку із порушенням російською федерацією цілей та принципів статуту ООН, Гельсінського Заключного акта, Паризької Хартії для Нової Європи та рядку інших документів ОБСЄ, у зв`язку із широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти суверенітету та територіальної цілісності України, Міністерство закордонних справ України 24.02.2022 нотифікувало МЗС РФ про прийняте Україною рішення розірвати дипломатичні відносини з Росією, що були встановлені Протоколом про встановлення дипломатичних відносин між Україною та російською федерацією від 14.02.1992.

Відтак, діяльність дипломатичних представництв України в Росії та Росії в Україні, а також будь-яке дипломатичне спілкування припинені відповідно до Віденської конвенції про дипломатичні зносини 1961 року.

Так, за наявності вказаних недоліків позовної заяви провадження у справі не може бути відкрито, заява підлягає залишенню без руху, а заявнику слід надати строк на усунення вказаних в ухвалі недоліків заяви.

При цьому, слід зазначити, що надання заявнику строку для усунення недоліків, слід розглядати не як перешкоджання доступу до правосуддя? а як дотримання чинного законодавства України та прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

Європейський суд з прав людини в рішеннях від 20.05.2010 року у справі "Пелевін проти України" (Заява № 24402/02), від 30.05.2013 року у справі "Наталія Михайленко проти України"(Заява № 18389/03) зазначив, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає необхідним залишити заяву без руху, надавши заявнику строк для усунення недоліків шляхом приведення заяви у відповідність до положень чинного законодавства.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.175, 185, 353 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Публічне акціонерне товариство «Сбербанк Росії» про встановлення факту, від якого залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних та юридичних осіб, залишити без руху, надавши строк для виправлення недоліків тривалістю 10 днів з дня отримання даної ухвали.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О.А.Кисіль