Провадження № 2/638/2319/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2022 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді Цвірюка Д.В.,

за участю секретарів Ткаченко К.С., Куценко К.Д.,

представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань Дзержинського районного суду м.Харкова в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, -

встановив:

ОСОБА_2 звернулась до Дзержинського районного суду м.Харкова з позовом до ОСОБА_3 , в якому просить стягнути з ОСОБА_3 на її користь безпідставно отримані грошові кошти у сумі 27 000 гривень.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона помиково перерахувала на користь ОСОБА_3 кошти на загальну суму 27 000 гривень на особисту банківську картку останньої, 14.04.2021 року - у сумі 14000 гривень та 22.05.2021 року - 13 700 гривень з метою оплати рекламних послуг, але через допущені помилки при зазначенні банківських реквізитів отримувача, кошти перерахувались на особистий банківський рахунок відповідача. На прохання повернути кошти відповідач відмовилась шляхом телефонних розмов. 01.10.2021 року позивачем відповідачу було надіслано листа з вимогою повернення безпідставно набутих коштів, але лист було повернуто за закінченням терміну зберігання.

Представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідач у повному обсязі не визнає заявлені позивачем вимоги, викладені у позовній заяві. Вважає їх такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Вказує, що позивач ОСОБА_2 перерахувала на особисту банківську картку відповідача ОСОБА_3 , серед іншого, грошові кошти на загальну суму 27 000 гривень на виконання договірних зобов`язань між сторонами у справі. Відповідач з 15.04.2019 року зареєстрована як фізична особа-підприємець та здійснює підприємницьку діяльність за основним видом економічної діяльності «оброблення даних, розміщення інформації на веб-вузлах і пов`язана з ними діяльність». Під час здійснення відповідачем підприємницької діяльності між нею та позивачем укладено Договір про надання послуг №21/04 від 21.04.2021 року та Додаток №1 до Договору №21/04 від 21.04.2021 року. Відповідно до п.1.1 Договору відповідач зобов`язалась за завданням позивача протягом визначеного строку надати послугу з просування (таргетованої реклами) сторінок в соціальних мережах Інстаграм в мережі Інтернет на умовах, передбачених цим Договором. Відповідно з п.п.3.1, 3.2 Договору, вартість послуг за Договором становить гривневий еквівалент 500 доларів США за курсом гривні до долару США, встановленим АТ КБ «ПриватБанк» на дату оплати та визначається в Актах здачі-приймання наданих послуг. Замовник оплачує послуги шляхом повної оплати до 21 числа кожного звітного місяця. Відповідно до п.8.1 Договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2021 року. Додатком №1 до Договору №21/04 від 21.04.2021 року встановлено, що до обов`язків виконавця (відповідача) перед замовником (позивачем) відноситься: комплексне ведення Інстаграм, написання контенту-плану (15 постів), створення ТЗ до зйомки Stories (30 тем), розробка механізму залучення до контенту з метою отримання цільових заявок, залучення моделей на TFP (для можливості обирати вродливих моделей для макіяжу), налаштування таргетованої реклами з метою збільшення кількості переглядів та залучення до акаунту, а також надавати щомісячну звітність. На підтвердження наміру укладення договору та внесення оплати для забезпечення початку надання відповідачем послуг за Договором, позивач 14.04.2021 року за власною ініціативою сплатив відповідачу 14 000 гривень, наполягаючи про оплату коштів за надання послуг саме до його підписання, що підтверджується текстовими повідомленнями в мобільному застосунку «Telegram». У зв`язку із чим позивачем на банківський рахунок відповідача за реквізитами, зазначеними в укладеному Договорі №21/04 від 21.04.2021 року здійснювалось перерахування грошових коштів за послуги просування сторінок позивача, а саме: 14.04.2021 року - 14000 грн., 21.05.2021 року - 13700 грн., 22.06.2021 року - у розмірі 13500 грн.. В подальшому відповідачем складено акт надання послуг №000001 від 21.05.2021 року на суму 14000 грн., акт надання послуг №000002 від 21.06.2021 року на суму 13700 грн., акт на надання послуг №000003 від 21.07.2021 року на суму 13500 грн., які 27.07.2021 року направлені позивачу для підписання цінним листом з описом вкладення. Разом із тим, відповідач не отримав від позивача підписані екземпляри актів здачі-приймання наданих послуг або лист з обґрунтованою відмовою у їх підписанні, а тому відповідно до п.5.2 Договору зазначені акти приймання-передачі вважаються підписаними, а послуги прийняті позивачем у повному обсязі без заперечень. Крім того, відповідачем щомісячно направлялись звіти позивачу про пророблену роботу. З огляду на викладене, між позивачем та відповідачем існували договірні правовідносини. Зазначає, що позивач жодного разу не скаржилась на діяльність та результати роботи відповідача, не направляла скарги або листи на адресу останньої з вимогами повернути кошти з підстав неналежного виконання обов`язків, не зверталась до АТ КБ «ПриватБанк» про помилкове перерахування коштів. Також зазначає, що позивач не додає до позовної заяви опис вкладення цінного листа, яким можливо було б підтвердити та довести, що саме лист-вимога про повернення безпідставно набутих коштів від 01.10.2021 року з додатками, які долучені до заяви, направлені відповідачу. Зазначає, що не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що кошти перераховувались внаслідок помилки з огляду на те, що перерахування здійснювалось неодноразово, а носило систематичний характер. З огляду на викладене, просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Також просить судові витрати, пов`язані з розглядом справи покласти повністю на позивача.

Ухвалою судді від 21.12.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 08.12.2022 року, постановленою без видалення суду до нарадчої кімнати, клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду, залишено без задоволення.

Позивач (її представник) в судові засідання неодноразово не з`являлась, про розгляд справи повідомлялась, причини неявки суду не повідомила.

Представники відповідача в судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечував, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі у зв`язку з безпідставністю вимог.

У відповідності до ч.1, 3, 4 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів.

З цього приводу Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, позивач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу у її відсутність за наявними матеріалами справи.

Суд, заслухавши вступне слово представника відповідача, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов наступного висновку.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.»

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.»

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Отже, за змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої, другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Судом встановлено, що 21 квітня 2021 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 укладено Договір №21/04 про надання послуг та Додаток №1 до Договору №21/04 від 21.04.2021 року. Відповідно до п.1.1 Договору відповідач зобов`язалась за завданням позивача протягом визначеного строку надати послугу з просування (таргетованої реклами) сторінок в соціальних мережах Інстаграм в мережі Інтернет на умовах, передбачених цим Договором. Відповідно з п.п.3.1, 3.2 Договору, вартість послуг за Договором становить гривневий еквівалент 500 доларів США за курсом гривні до долару США, встановленим АТ КБ «ПриватБанк» на дату оплати та визначається в Актах здачі-приймання наданих послуг. Замовник оплачує послуги шляхом повної оплати до 21 числа кожного звітного місяця. Відповідно до п.8.1 Договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2021 року. Додатком №1 до Договору №21/04 від 21.04.2021 року встановлено, що до обов`язків виконавця (відповідача) перед замовником (позивачем) відноситься: комплексне ведення Інстаграм, написання контенту-плану (15 постів), створення ТЗ до зйомки Stories (30 тем), розробка механізму залучення до контенту з метою отримання цільових заявок, залучення моделей на TFP (для можливості обирати вродливих моделей для макіяжу), налаштування таргетованої реклами з метою збільшення кількості переглядів та залучення до акаунту, а також надавати щомісячну звітність.

На підставі викладеного, у суду відсутні підстави вважати, що відповідачем у справі ОСОБА_3 було набуто грошові кошти без достатньої правової підстави. Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження обставин, викладених у позові. Натомість, стороною відповідача надано до суду в підтвердження існування договірних правовідносин між сторонами для огляду в судовому засіданні оригінал Договору №21/04, а також звіти, копії актів здачі-приймання наданих послуг, копії розрахункових рахунків на суму 14 000 грн., 13 700 грн. та 13 500 грн., складені відповідачем на виконання зазначеного Договору.

Посилання сторони позивача на ту обставину, що платежі були здійснені до укладення Договору між сторонами, суд не приймає до уваги з огляду на те, що платіж у розмірі 13 700 гривень було здійснено 21.05.2021 року вже після укладення Договору між сторонами на надання послуг, а платіж у розмірі 14 000 гривень хоч і було здійснено 14.04.2021 року, однак як зазначив представник відповідача в судовому засіданні дані кошти було внесено позивачем на рахунок відповідача як передплату на виконання Договору №21/04.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України.

При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Положеннями ст.89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, приймаючи до уваги, що позивач, на виконання свого процесуального обов`язку не надала належних, і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі за його недоведеністю. Будь-яких переконливих і безспірних доказів на підтвердження обставин, з якими як з юридичним фактом пов`язувались матеріально-правові вимоги, стороною позивача не надано, не містять їх і матеріали справи, а обставини, на які позивач посилається, не є достатніми для висновку про наявність цивільно-правових підстав для стягнення з відповідача грошових коштів. Враховуючи вказані обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до статті 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи результат розгляду справи, витрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 10-13, 43, 44, 76-82, 89, 133-141, 259, 263, 265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів - залишити без задоволення.

Витрати зі сплати судового збору віднести на рахунок держави.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Відповідно ч.3 ст.354 ЦПК України строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 28.12.2022 року.

Сторони:

позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ;

відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , рнокпп НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 .

Головуючий суддя: Д.В.Цвірюк