П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2022 року м. Київ

Справа № 755/7193/21

Провадження: № 22-ц/824/6704/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Вербової І. М., Нежури В. А.,

секретар Івасенко І. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах Київської міської прокуратури

на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 грудня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Марфіної Н. В.

у справі за позовом керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва в інтересах Держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про витребування майна,

у с т а н о в и в:

У квітні 2021 року керівник Дніпровської окружної прокуратури міста Києва Дейнека С.А. звернувся до суду із позовом, обґрунтувавши його тим, що квартира АДРЕСА_1 перебуває на балансі комунального підприємства та значиться як нереалізована. Однак, за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, первинну реєстрацію права власності на спірну квартиру проведено 26.01.2018 року за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності б/н, виданого 09.07.2012 року КМДА на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 03.07.2012 року №712-С/КІ. У подальшому, право власності на спірну квартиру було зареєстроване за ОСОБА_3 на підставі договору дарування квартири від 03.10.2018 року. В свою чергу, ОСОБА_5 відчужила квартиру на користь ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 06.05.2021 року. Згідно листа КП з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» від 16.02.2021 року №110/306-233, Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу КМР (КМДА) свідоцтво про право власності на кв. АДРЕСА_1 та наказ від 03.07.2012 року №712-С/КІ не видавались, а на бланку серії САЕ №337964 видано свідоцтво про право власності від 19.05.2011 року на гаражний бокс № НОМЕР_1 в ГАК «Салют» по вул. Теслярська, 6 в м. Києві . Окрім того, свідоцтво, яке було використане ОСОБА_4 як підстава для реєстрації права власності на спірну квартиру, датовано до введення будинку в експлуатацію. Враховуючи, що свідоцтво про право власності ОСОБА_4 не видавалось, у останньої та у всіх подальших власників право власності на спірну квартиру не виникло. Відчуження спірної квартири здійснено поза межами приватизаційної процедури та й взагалі без прийняття відповідного рішення Київрадою, тому волевиявлення територіальної громади на відчуження квартири відсутнє, а відчуження спірної квартири здійснене особою, яка не мала на це права, без відома та згоди дійсного власника майна. За викладених обставин, просив суд витребувати від ОСОБА_2 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради квартиру АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача судовий збір.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 09 грудня 2021 року у задоволенні позову керівника Дніпровської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради про витребування майна відмовлено.

Застосовані ухвалою суду від 27.08.2021 року заходи забезпечення позову у вигляді встановлення заборони ОСОБА_2 , іншим фізичним та/або юридичним особам, які діють від його імені, вчиняти дії з укладення договорів купівлі-продажу, міни, дарування, іпотеки, застави щодо кв. АДРЕСА_1 скасовано.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 в інтересах Київської міської прокуратури направив апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції встановивши, що будинок АДРЕСА_3 побудований комунальним підприємством на земельній ділянці, відведеній Київрадою у постійне користування для цієї мети за рахунок залучених та власних (обігових) коштів, а також введений в експлуатацію відповідно до вимог чинного законодавства, не врахував положення Статуту комунального підприємства, відповідно до п. 1.1 якого комунальне підприємство з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» засноване на комунальній власності територіальної громади міста Києва і підпорядковане Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу КМР (КМДА). Також судом в порушення вимог ст. 89 ЦК України не було враховано, що свідоцтво про право власності на спірну квартиру, на підставі якого проведено первинну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_4 , уповноваженим органом не видавалось, у зв`язку з цим воно не створило юридичних наслідків та є нікчемним, тому не може бути правовою підставою для визнання права власності на спірну квартиру за першим набувачем, що свідчить про вибуття цієї квартири з власності територіальної громади міста Києва поза волею дійсного власника. Також судом залишено поза увагою той факт, що вказане свідоцтво про право власності, яке використане ОСОБА_4 , датовано до введення будинку в експлуатацію. Зазначив, що відчуження спірного майна повинно було відбуватись в рамках приватизаційної процедури, за наявності рішення відповідної міської ради, однак процедура приватизації в даному випадку не проводилась, рішення про відчуження спірного об`єкту нерухомості власником не приймалось. Судом першої інстанції не враховано, що волевиявлення дійсного власника на відчуження спірного майна відсутнє, доказів зворотнього відповідачем до матеріалів справи не надано, а тому спірне майно підлягає витребуванню від останнього набувача на користь територіальної громади міста Києва в особі КМР. Звернення прокурора до суду з даним позовом спрямоване на задоволення законної мети, яка полягає у відновленні законності, повернення у власність територіальної громади комунального майна - квартири, яка вибула з її власності шахрайським шляхом фізичних осіб, а не внаслідок незаконних дій органів державної влади чи органів місцевого самоврядування.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Романюк І.М. в інтересах ОСОБА_2 заперечував проти апеляційної скарги та зазначив, що фінансування будівництва будинку АДРЕСА_3 відбувалось за рахунок залучених коштів інвесторів, а також обігових чи власних коштів КП «Житлоінвестбуд-УКБ». Тому суд першої інстанції дійшов висновку, що той факт, що КП «Житлоінвестбуд-УКБ» виступало в статусі замовника будівництва, не підтверджує факту належності саме спірної квартири до комунальної власності. Квартира у багатоквартирному будинку є окремим об`єктом цивільного обороту, і з урахуванням здійсненого будівництва, в тому числі за рахунок залучених коштів інвесторів, наявність даних про те, що КП «Житлоінвестбуд-УКБ» виступало замовником будівництва будинку в цілому, достеменно не підтверджує, що спірна квартира відноситься до комунальної власності. Окрім того, жодних відомостей про джерела фінансування будівництва та подальший розподіл спірної квартири прокурором не надано. Також зазначив, що питання правомірності державної реєстрації права власності за відповідачем та третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог, взагалі не було предметом судового розгляду, позивачем державна реєстрація не оспорюється, а тому питання її правомірності не досліджувалось. Судом першої інстанції було констатовано, що позивачем за віндикаційним позовом може бути виключно власник або інша особа, у якої майно власника перебувало у законному володінні за відповідною правовою підставою. Отже, КМР не може бути позивачем за даним віндикаційним позовом, оскільки жодних речових прав на спірне майно не має. Відповідач набув спірне майно за відплатним договором купівлі-продажу за ціною 1168200,00 грн, тому жодних доказів на підтвердження того, що він являється недобросовісним набувачем матеріали справи не містять. Конструкція, за якої добросовісний набувач втратив майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Посилався на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 12.08.2020 року у справі №522/21850/15-ц, згідно якого сам по собі факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири, якщо він навіть має місце, не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 18 квітня та 16 травня 2022 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

В попередніх судових засіданнях адвокат Романюк І.М. в інтересах ОСОБА_2 та адвокат Леляк Я.О. в інтересах ОСОБА_3 заперечувати проти апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні прокурор Левицька Н.В. в інтересах Київської міської ради підтримала апеляційну скрагу просила її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як убачається із матеріалів справи, розпорядженням КМДА № 336 від 01.02.2002 року «Про затвердення статуту комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» затверджено статут КП «Житлоінвестбуд-УКБ».

Відповідно до п.п. 1.1, 2.1, 3.1, 3.2 статуту, КП «Житлоінвестбуд-УКБ» засноване на комунальній власності територіальної громади м. Києва і підпорядковане Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого округу Київської міської ради (КМДА).

Підприємство створене з метою організації проектування, будівництва, реконструкції, капітального ремонту, введення в експлкатацію, відчуження об`єктів житлового фонду та нежитлового призначення, залучення коштів фізичних та юридичних осіб для будівництва житла, об`єктів нерухомості, у встановленому законом порядку, у тому числі об`єктів житлового та нежитлового забезпечення виконавчого органу КМР (КМДА).

Майно підприємства становлять основні фонди та обігові кошти, а також інші матеріальні та фінансові ресурси та є комунальною власністю територіальної громади міста Києва і закріплене за підприємством на праві господарського відання. Підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном, вчиняючи щодо нього будь-які дії, передбачені чинним законодавством України та Статутом.

На підставі розпорядження КМДА №850 від 24.05.2004 року «Про надання дозволу на реконструкцію та забудову території мікрорайону, обмеженого вулицями Попудренка, Мініна, Червоноткацькою та Червоногвардійською у Дніпровському районі м. Києва» та дозволено КП «Житлоінвестбуд-УКБ», КП «Житлоінвестбуд-УКБ» Департамнту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу КМР (КМДА) здійснити будівництво житлового будинку АДРЕСА_4 .

На підставі рішення Київської міської ради від 26.02.2010 р. №91/3529 28.04.2010 року КП з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» видано Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою площею 1,4505 га, розташованою на перетині вулиць Миколи Лебедєва та Червоноткацької у складі проекту реконструкції та забудови території мікрорайону, обмеженого вулицями Попудренка, Мініна, Червоноткацькою та Червоногвардійською у Дніпровському районі м. Києва.

20.09.2012 року за номером 24 складений акт готовності об`єкта до експлуатації будинку АДРЕСА_4 , який підписаний представниками: замовника - КП «Житлоінвестбуд-УКБ»; генерального проектувальника - ТОВ «Архітектурна студія «О. Колесников»; генерального підрядника - СТ «Інбуд»; субпідрядних організацій - ТОВ «Інбудсервіс», ТОВ «Ліфтцентр Україна», МЧП «Лакта».

Сертифікатом серії КВ №2 від 28.09.2012 року Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві засвідчила відповідність закінченого будівництвом об`єкта: реконструкція та забудова території мікрорайону, обмеженого вулицями Попудренка, Мініна, Червоноткацькою та Червоногвардійською у Дніпровському районі м. Києва (ІІІ черга забудови) (житловий будинок АДРЕСА_6 ) проектній документації та підтвердила його готовність до експлуатації. Замовник об`єкта будівництва: КП «Житлоінвестбуд-УКБ». Генпроектувальник: ТОВ «Архітектурна студія «О. Колесников». Генпідрядник: Споживче товариство «Інбуд». Сертифікат виданий на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації від 20.09.2012 року.

03.05.2018 року до ЄРДР внесені відомості про кримінальне провадження 0004337, зареєстроване за ч. 4 ст. 358 КК України із фабулою про те, що невстановлена особа використовуючи завідомо підроблені документи, а саме свідоцтво про право власності на кв. АДРЕСА_1 , провела державну реєстрацію права власності, розпорядившись таким чином майном, що належить комунальному підприємству.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 19.08.2021 року, право приватної власності на кв. АДРЕСА_1 зареєстроване 06.05.2021 року за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу №354 від 06.05.2021 року.

26.01.2018 року відбулась первинна реєстрація права власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності, б/н, виданого 09.07.2012 року КМДА на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 03.07.2012 № 712-СК/КІ.

В подальшому право власності на вказану квартиру було відчужено на користь ОСОБА_3 на підставі договору дарування квартири, укладено 03.10.2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3

06.05.2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 від №354 за ціною 1 168 200 грн.

03.08.2018 року КП «Житлоінвестбуд-УКБ» звернулось до Окружного адміністративного суду м. Києва із позовом, у якому просило визнати бездіяльність Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Департаменту державної реєстрації та нотаріату МЮУ, скасувати наказ комісії від 19.06.2018 №2144/7 про відмову у задоволенні скарги КП «Житлоінвестбуд-УКБ», зобов`язати комісію визнати бездіяльність, а відповідний наказ як незаконно винесений з порушенням норм чинного законодавства України та об`єктивно розглянути заяву, у зв`язку із тим, що порушене кримінальне провадження за ч. 4 ст. 190 КК України.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.05.2019 року по справі №826/12303/18 у задоволенні позову КП «Житлоінвестбуд-УКБ» про визнання протиправною бездіяльності, скасування наказу, зобов`язання вчинити дії відмовлено повністю.

В ході досудового розслідування кримінального провадження при проведенні тимчасового доступу до документів, що стали підставою для проведення первинної реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_4 вилучено копію свідоцтва про право власності від 09.07.2012 року, виданого Головним управління житлового забезпечення виконавчого органу КМР (КМДА) на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення та виконане на бланку серії САЕ № 337964 .

Згідно листа від 14.08.2018 року КП з експлуатації та ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс», Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу КМР (КМДА) свідоцтво про право власності від 09.07.2012 САЕ №337964 на кв. АДРЕСА_1 та наказ Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу КМР (КМДА) від 03.07.2012 №712-С/КІ не видавались. На бланку серії САЕ №337964 видано свідоцтво про право власності від 19.05.2011 року на гаражний бокс № НОМЕР_1 в ГАК «Салют» по вул. Теслярській, 6 в м. Києві.

За змістом відповіді КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 10.08.2018, згідно даних реєстрових книг КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» кв. АДРЕСА_1 на праві власності не реєструвалась. Бюро надає копії поповерхового плану та експлікації на кв. АДРЕСА_1 , виконані станом на дату, зазначену на плані.

Згідно копі технічного паспорту виготовленого станом на 25.07.2012 року, кв. АДРЕСА_1 складається з 3-х кімнат, житловою площею - 53,8 кв.м, загальною площею - 106, 2 кв.м.

За змістом відповіді КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 18.03.2021 року, згідно даних реєстрових книг КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» кв. АДРЕСА_1 на праві власності не реєструвалась.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із недоведеності факту наявності у територіальної громади речових прав на спірне майно, а саме наявності у спірної квартири статусу комунальної власності.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до пункту 7 статті 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України.

Згідно статей 317, 319, 321 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом статті 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, які належать територіальній громаді.

Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Згідно зі статтею 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Частинами першою, п`ятою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власник приватизованого житла має право розпорядитися квартирою (будинком) на свій розсуд: продати, подарувати, заповісти, здати в оренду, обміняти, закласти, укладати інші угоди, не заборонені законом. Порядок здійснення цих прав власником житла регулюється цивільним законодавством України.

Згідно зі статтею 15 Житлового кодексу України виконавчі комітети районних, міських, районних у містах рад здійснюють управління житловим фондом місцевих рад, приймають рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої ради, видають ордери на жиле приміщення.

Відповідно до статі 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, Київська міська рада є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності

Захист порушеного права має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

Позивач у межах розгляду справи про витребування майна з чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, договору без заявлення вимоги про визнання їх недійсними. Право власника на витребування свого майна із чужого незаконного володіння не є похідним від інших вимог, воно зберігається за власником за наявності умов, викладених у статтях 387, 388 ЦК України, що й повинно бути доведено в суді (пункти 10.10-10.11 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13, провадження № 12-158гс19).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив із того, що прокурором та позивачем не доведено факту перебування спірної квартири на балансі КП «Житлоінвестбуд-УКБ», а відтак, не доведено набуття територіальною громадою права власності на спірне нерухоме майно та обставин, що спірна квартира вибула з володіння територіальної громади не з її волі іншим шляхом.

Разом з тим, матеріали справи свідчать, що будівництво будинку, в якому розташована спірна квартира, було здійснено КП «Житлоінвестбуд-УКБ» Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу КМР (КМДА) на підставі відповідного розпорядження КМДА № 850 від 24.05.2004 року.

Для здійснення вказаного будівництва на підставі рішення Київради від 26.02.2010 року № 91/3529 Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу КМР (КМДА) видано державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, розташованою на перетині вулиць Миколи Лебедєва та Червоноткацької.

Будівництво вказаного будинку відбувалось за рахунок залучених та власних (обігових) коштів КП «Житлоінвестбуд-УКБ» Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу КМР (КМДА).

Побудований КП «Житлоінвестбуд-УКБ» житловий будинок АДРЕСА_6 28.09.2012 року введений в експлуатацію згідно сертифікату КВ № 2.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Завершення будівництва пов`язується з введенням об`єкта в експлуатацію, оскільки це завершальний етап зведення об`єкта, що дозволяє отримати право власності і надає можливість підключення до інженерних мереж (обов`язкових для його повноцінного функціонування).

Отже, завершивши будівництво та ввівши будинок в експлуатацію, саме КП «Житлоінвестбуд-УКБ» як забудовник набуло право власності на вказане нерухоме майно, а саме будинок АДРЕСА_4 та права на використання квартир та нежитлових приміщень у будинку для продажу за ринковими цінами.

Вказане повністю узгоджується з п.п. 5.7, 5.10 розпорядження КМДА № 850 від 24.05.2004 року.

Згідно наданої КП «Житлоінвестбуд-УКБ» інформації від 18.10.2018 року № 114/5140/2 та від 23.03.2021 року № 114/1025/2, регістру бухгалтерського обліку- журналу - ордеру та відомості по рахунку 2512 за жовтень 2018 року «Готова продукція (квартири, нежитлові приміщення, машиномісця)», згідно яких квартира АДРЕСА_1 перебуває на балансі КП, будь-які правочини щодо відчуження цієї квартири не вчинялись та вона на даний час значиться як нереалізована. Балансова вартість спірної квартири складає 785 234,49 грн.

Доказів на спростування вказаних обставин матеріали справи не містять. Також, відсутні докази на підтвердження того, що спірна квартира інвестувалась за рахунок іншої особи, а не за рахунок обігових чи власних коштів КП «Житлоінвестбуд-УКБ».

Окрім того, вважаючи, що перебування спірної квартири на балансі КП повинно підтверджуватись балансом (звітом про фінансовий стан), суд першої інстанції не звернув уваги на те, що баланс будь-якого підприємства, в тому числі КІІ «Житлоінвестбуд-УКБ» містить лише загальні дані фінансового стану підприємства (загальну суму всіх основних засобів, які перебувають на балансі), без зазначення конкретного майна.

Так, загальні вимоги до фінансової звітності підприємств передбачені Національним положенням (стандартом) бухгалтерського обліку І «Загальні вимоги до фінансової звітності», затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 07.02.2013 № 73, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28.02.2013 за № 336/22868 (далі Положення), відповідно до положень якого баланс це звіт про фінансовий стан підприємства, який відображає на певну дату його активи, зобов`язання і власний капітал.

Положенням передбачено, що показники балансу підприємства щодо активів, зобов`язань і власного капіталу підприємства слід наводити в тисячах гривень.

В додатку № І вказаного Положення зазначено, що бланк балансу (звіту про фінансовий стан), баланс складається з двох рівних між собою частин - активу та пасиву.

Актив містить три розділи:необоротні активи, оборотні активи, необоротні активи, утримувані для продажу, та групи вибуття.Пасив має чотири обов`язкові розділи й один додатковий, а саме, власний капітал, довгострокові зобов`язання і забезпечення, поточні зобов`язання і забезпечення, зобов`язання, пов`язані з необоротними активами, утримуваними для продажу, та групами вибуття,чиста вартість активів недержавного пенсійного фонду (додатковий рядок Балансу).

Отже, з урахуванням вимог Положення у звіті про фінансовий стан підприємства не зазначається перелік майна, яке перебуває на балансі, а лише його вартість в тисячах гривень.

Не надано судом першої інстанції належної оцінки й журналу-ордеру і відомості по рахунку 2612 «Готова продукція (квартири, нежитлові приміщення, машиномісця)» за жовтень 2018 року, яким підтверджується факт перебування спірної квартири на балансі комунального підприємства.

Відповідно до вимог Інструкції про застосування плану рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов`язань і господарських операцій підприємств і організацій, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 30.11.1999 № 291, на рахунку 26 «Готова продукція» обліковують наявність та рух готової продукції підприємства, до якої належить продукція підприємства, обробка якої закінчена та яка пройшла випробування, приймання, укомплектування згідно з умовами договорів із замовниками та відповідає технічним умовам і стандартам.

Випущена із виробництва готова продукція оприбутковується підприємством за дебетом рахунку 26 «Готова продукція», а реалізація та інше вибуїтя такої продукції відображаються за кредитом відповідного рахунку.

З журналу-ордеру і відомості по рахунку 2612 «Готова продукція (квартири, нежитлові приміщення, машиномісця)» за жовтень 2018 року убачається, що квартира АДРЕСА_7 оприбутковується за дебетом рахунку 26 (початковий залишок дебету) як готова продукція та рахується на балансі комунального підприємства як нереалізована (кінцевий залишок дебету).

Отже, долучений до матеріалів справи журнал-ордер і відомість по рахунку 2612 «Готова продукція (квартири, нежитлові приміщення, машиномісця)» за жовтень 2018 року підтверджує той факт, що квартира АДРЕСА_1 перебуває на балансі комунального підприємства.

Вказані вище докази у своїй сукупності свідчать про те, що квартира АДРЕСА_1 перебуває на балансі комунального підприємства, а тому згідно Статуту КП «Житлоінвестбуд-УКБ» є власністю територіальної громади міста Києва.

Однак, як зазначає позивач, жодних дій щодо відчуження спірної квартири ним не приймалось і не вчинялось.

Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу КМР (КМДА) не видавалось свідоцтво про право власності від 09.07.2012 САЕ №337964 на кв. АДРЕСА_1 , на підставі якого ОСОБА_4 зареєструвала за собою право власності на спірну квартиру.

Більш того, свідоцтво про право власності від 09.07.2012 САЕ №337964 датовано до введення будинку по АДРЕСА_4 .

За приписами ст. ст. 16, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» правомочності щодо володіння, користування комунальним нерухомим майном можуть здійснюватися від імені та в інтересах територіальної громади міста або району відповідною радою.

Ураховуючи, що спірна квартира є комунальною власністю, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження нею можуть здійснюватись від імені та в інтересах територіальних громади столиці Київською міською радою

Відповідно до ч. 4 ст. З Закону України «Про приватизацію державного майна» відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» (в редакції, що діяла па момент реєстрації права власності на спірне майно) відповідно до цього Закону можуть приватизуватися підприємства, якщо вони відповідають вимогам ч. 1 ст. 2 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 вказаного Закону, об`єктом малої приватизації, зокрема, є окреме індивідуально визначене майно.

Частиною 1 Державної програми приватизації на 2000-2002 визначено основні цілі, пріоритети, завдання та способи приватизації державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим, та відчуження комунального майна, групи об`єктів, які підлягають приватизації, орієнтовані завдання щодо обсягів приватизації державного майна та надходження коштів від приватизації до Державного бюджету України та відповідні заходи щодо виконання цієї програми.

Тобто, відчуження спірного майна повинно було відбуватись в рамках приватизаційної процедури за наявності рішення відповідної міської ради, однак процедура приватизації не проводилась, рішення про відчуження спірного об`єкту, нерухомості власником не приймалось.

Відсутність, спрямованого на відчуження спірного майна рішення органу місцевого самоврядування означає, що власник волю на відчуження спірного майна (приватизацію) не виявляв.

Аналогічну позицію викладено у постанові Верховною Суду від 23.12.2020 року у справі №755/174/18.

Вказані обставини свідчать про те, що спірна квартира вибула з власності територіальної громади міста Києвапоза волею власника.

Слід відмітити, що державна реєстрація - це не підстава набуття права власності, а засвідчення державою вже набутого особою права власності. При дослідженні обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки факт реєстрації права власності є лише елементом юридичного складу, який тягне виникнення права власності, а не є підставою його набуття. Сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 10.05.2018 у справі №910/15993/16.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції помилково вважав, що у зв`язку з відсутністю реєстрації права власності територіальної громади м. Києва на спірну квартиру, таке право є недоведеним.

При цьому, слід відмітити й те, що реєстрація права власності на спірну квартиру на ім`я ОСОБА_4 відбулась лише 26.01.2018 року.

Встановивши наведені обставини, колегія суддів доходить висновку про те, що спірна квартира АДРЕСА_1 підлягає витребуванню в добросовісного набувача ОСОБА_2 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради відповідно до статті 388 ЦК України як така, що вибула з власності територіальної громади міста Києва поза волею власника.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі East/West Alliance Limited проти України від 23 січня 2014 року ( East/West Alliance Limited v. Ukraine , заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах Рисовський проти України від 20 жовтня 2011 року ( Rysovskyy v. Ukraine , заява № 29979/04), Кривенький проти України від 16 лютого 2017 року ( Kryvenkyy v. Ukraine , заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Натомість, можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України).

Встановлено, що спірна квартира вибула з володіння власника поза його волею, зокрема, на підставі свідоцтва про право власності, яке не видавалось.

Відтак, Київська міська рада згідно з частиною третьою статті 388 ЦК України має право на витребування від ОСОБА_2 як останнього добросовісного набувача квартири, яка вибула з володіння ОСОБА_6 поза її волею та була набута ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності, якого не існує.

Повернення у комунальну власність територіальної громади м. Києва квартири, незаконно відчуженою фізичній особі, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося належним користувачем (орендарем) на підставі законного акту власника.

Окрім того, матеріали справи свідчать, що ОСОБА_2 , виявивши намір придбати спірну квартиру, мав можливість з`ясувати, що на вказану квартиру накладався арешт на підставі судового рішення, або, що перший власник квартири зреєстрував своє право власності лише після 6 років з часу виникнення у нього такої підстави, а також те, що відчуження ОСОБА_3 спірної квартири відбулось під час судового розгляду справи про витребування спірного нерухомого майна у ОСОБА_3 . Отже, ОСОБА_2 , не будучи обмеженим у доступі до законодавства, мав об`єктиву та реальну можливість встановити обставини щодо незаконного відчуження спірної квартири.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції невірно встановлені фактичні обставини у справі, висновки суду не відповідають наданим сторонами доказам, судом неправильно застосовано норми матеріального права. Поза увагою суду першої інстанції залишилися і норми цивільного процесуального закону, відповідно до яких обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів, а також захист порушеного права особи, яка звернулася до суду.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1 ст. 376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких підстав, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 грудня 2021 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову, а відтак апеляційна скарга ОСОБА_1 в інтересах Київської міської прокуратури підлягає задоволенню.

Згідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Як убачається із матеріалів справи, за подання до суду позовної заяви київська міська рада сплатила судовий збір у розмірі 11 805 грн., а за подання апеляційної скарги 17 707,50 грн.

Отже, з ОСОБА_2 на користь Київської міської ради підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 29 512,50 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах Київської міської прокуратури задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 грудня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Витребувати від ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_8 ) на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради (, місцезнаходження: 01044, м. Київ, вул. Хрещатик, 36) квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_8 ) на користь Київської міської ради (, місцезнаходження: 01044, м. Київ, вул. Хрещатик, 36) судовий збір у розмірі 29 512,50 (двадцять дев`ять тисяч п`ятсот дванадцять) грн 50 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 21 грудня 2022 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді І.М. Вербова

В.А. Нежура