ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7187/22 Справа № 426/830/19 Суддя у 1-й інстанції - Просіна Я.В. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.

за участю секретаря судового засідання Лопакової А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сватівського районного суду Луганської області від 18 листопада 2021 року за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір № 128_097 від 19.12.2013 року.

Відповідно до п. п. 2.1 - 2.2 Кредитного договору Банк зобов`язався надати Позичальнику на умовах цього Договору, а Позичальник має право отримати та зобов`язався належним чином використати і повернути в передбачені Договором строки кредит, сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі у порядку та на умовах, визначених цим Договором. Кредит був наданий в розмірі 30 000,00 (тридцять тисяч грн. 00 коп.) гривень на 36 місяців з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 16.12.2016 р. на споживчі цілі.

В якості забезпечення виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за Кредитним договором були укладені наступні документи забезпечення: між Позивачем та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 був укладений Договір поруки № 128_097/01 від 19.12.2013, відповідно до п. 2.1 якого Поручитель безумовно, безвідклично та безоплатно зобов`язався перед Кредитором відповідати солідарно з Боржником за виконання в повному обсязі зобов`язання, у тому числі того, що виникне в майбутньому відповідно до умов Кредитного договору та додаткових договорів до нього.

Між Позивачем та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 був укладений Договір поруки № 128_097/02 від 19.12.2013 року, відповідно до п. 2.1 якого Поручитель безумовно, безвідклично та безоплатно зобов`язався перед Кредитором відповідати солідарно з Боржником за виконання в повному обсязі зобов`язання, у тому числі того, що виникне в майбутньому відповідно до умов Кредитного договору та додаткових договорів до нього. Станом на 08.01.2019, в результаті невжиття відповідачами заходів щодо погашення боргу перед позивачем, наявна заборгованість за Кредитним договором №128_097 від 19.12.2013, яка складає 64 878, 85 грн.

Позичальник порушив умови кредитного договору, а саме не виконав зобов`язання щодо погашення кредиту та своєчасної сплати процентів за користування кредитом. Банк свої обов`язки, передбачені кредитним договором, виконав повністю та належним чином.

Враховуючи зазначене, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів суму заборгованості у розмірі 64 878,85 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1921,00 грн.

Рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 18 листопада 2021 року позовні вимоги Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за Кредитним договором № 128_097 від 19.12.2013 року - задоволено частково.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» заборгованість за Кредитним договором № 128_097 від 19.12.2013 у розмірі 64 878, 85 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» судовий збір в розмірі 1921,00 гривня в рівних частках, по 640, 33 гривень з кожного.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що при винесенні рішення судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, недостатньо повно досліджені письмові докази та дійсні обставини справи.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що між ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір № 128_097 від 19.12.2013 року.

Відповідно до п. п. 2.1 - 2.2 Кредитного договору Банк зобов`язався надати Позичальнику на умовах цього Договору, а Позичальник має право отримати та зобов`язався належним чином використати і повернути в передбачені Договором строки кредит, сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі у порядку та на умовах, визначених цим Договором. Кредит був наданий в розмірі 30 000,00 гривень на 36 місяців з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 16.12.2016 р. на споживчі цілі.

Відповідно до п. п. 2.3.1 - 2.3.3 Кредитного договору за користування кредитом Позичальник зобов`язався сплачувати Банку відповідну плату (проценти) в розмірі 30% річних.

Згідно п. п. 3.3.3, 3.3.4 кредитного договору позичальник зобов`язується здійснювати повернення кредиту рівними частинами в сумі 857, 14 грн та сплачувати проценти, нараховані банком на залишок основної суми за кредитом, щомісячно не пізніше останнього робочого дня місяця, наступного за звітним, шляхом внесення власних коштів на поточний рахунок, які банк, використовуючи право договірного списання коштів, наданого йому згідно з умовами договору, списує в рахунок погашення основної суми боргу за кредитом та сплати процентів відповідно до послідовності, визначеної договором.

В якості забезпечення виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за Кредитним договором Позивачем та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 був укладений Договір поруки № 128_097/01 від 19.12.2013, відповідно до п. 2.1 якого Поручитель безумовно, безвідклично та безоплатно зобов`язався перед Кредитором відповідати солідарно з Боржником за виконання в повному обсязі зобов`язання, у тому числі того, що виникне в майбутньому відповідно до умов Кредитного договору та додаткових договорів до нього.

Між Позивачем та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 був укладений Договір поруки № 128_097/02 від 19.12.2013 року, відповідно до п. 2.1 якого Поручитель безумовно, безвідклично та безоплатно зобов`язався перед Кредитором відповідати солідарно з Боржником за виконання в повному обсязі зобов`язання, у тому числі того, що виникне в майбутньому відповідно до умов Кредитного договору та додаткових договорів до нього.

Станом на 08.01.2019, існує заборгованість за Кредитним договором № 128_097 від 19.12.2013 року, яка складає 64 878,85 гривень, у тому числі:

- прострочений борг за кредитом за період з 01.10.2014 по 19.12.2016 - 23001,28 гривень;

- прострочені відсотки за користування кредитом за період з 01.08.2014 по 15.12.2016 - 17575,40 гривень;

- три проценти річних за прострочення боргу за кредитом за період з 01.10.2014 по 08.01.2019 - 2194,51 гривень;

- три проценти річних за прострочення відсотків за користування кредитом за період з 01.08.2014 по 08.01.2019 1690,84 гривень;

- інфляційні втрати за прострочення боргу за кредитом за період з жовтня 2014 року по грудень 2018 року - 11366,49 гривень;

- інфляційні втрати за прострочення відсотків за користування кредитом за період з серпня 2014 року по грудень 2018 року - 9050,33 гривень.

Задовольняючи частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами зобов`язання за кредитним договором не були виконані, в результаті цього виникла заборгованість перед банком , яка підлягає стягненню з останніх.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. В силу ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першої статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачені відсотки.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положенням статті 611 Цивільного кодексу України, визначено правові наслідки порушення зобов`язання. Так, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

В обґрунтування позовних вимог позивачем надано ксерокопію кредитного договору між сторонами, розпорядження касовому вузлу щодо видачі грошових коштів відповідачу та розрахунок заборгованості, відповідно до якого Станом на 08.01.2019, існує заборгованість за Кредитним договором № 128_097 від 19.12.2013 року, яка складає 64 878,85 гривень, у тому числі: - прострочений борг за кредитом за період з 01.10.2014 по 19.12.2016 - 23001,28 гривень; - прострочені відсотки за користування кредитом за період з 01.08.2014 по 15.12.2016 - 17575,40 гривень; - три проценти річних за прострочення боргу за кредитом за період з 01.10.2014 по 08.01.2019 - 2194,51 гривень; - три проценти річних за прострочення відсотків за користування кредитом за період з 01.08.2014 по 08.01.2019 1690,84 гривень; - інфляційні втрати за прострочення боргу за кредитом за період з жовтня 2014 року по грудень 2018 року - 11366,49 гривень; - інфляційні втрати за прострочення відсотків за користування кредитом за період з серпня 2014 року по грудень 2018 року - 9050,33 гривень.

Натомість відповідачем вказаний розрахунок не спростовано, контррозрахунок суду не надано.

В доводах апеляційної скарги апелянт наполягає на відсутності між сторонами кредитних правовідносин, оскільки на його думку подані позивачем докази не є належними та допустимими.

При цьому, згідно наданого суду розрахунку, відповідачем частково здійснювалося погашення кредиту, що також не заперечується відповідачем.

За таких обставин, посилання апелянта на відсутність оригіналів кредитного договору, видаткового касового ордеру та належним чином завірених ксерокопій кредитного договору, розпорядження касовому вузлу, що на думку апелянта свідчить про відсутність між сторонами кредитних правовідносин, колегія суддів оцінює критично, оскільки вказане спростовується матеріалами справи та поясненнями відповідача, які суд апеляційної інстанції вважає суперечливими. А отже, доводи апеляційної скарги в частині відсутності між сторонами кредитних правовідносин. колегія суддів не приймає до уваги і вважає неспроможними.

Що стосується доводів апеляційної скарги з приводу не взяття до уваги судом першої інстанції норм Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» щодо звільнення внутрішньо переміщених осіб від негативних наслідків невиконання грошових зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики», який набув чинності 06 вересня 2021 року, то колегія суддів вважає, що такі доводи не можуть бути прийняті до уваги у даному випадку, оскільки відповідно до Закону такий перерахунок може проводитися виключно банками, а з відповідною заявою про перерахунок заборгованості, на підставі положень вказаного закону, відповідач до банку не звертався.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам законодавства і його слід залишити без змін.

Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сватівського районного суду Луганської області від 18 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: