Житомирський апеляційний суд
Справа №279/6583/21 Головуючий у 1-й інст. Волкова Н. Я.
Категорія 60 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б.,

суддів: Шевчук А.М., Коломієць О.С.,

за участю секретаря Кравчук Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 279/6583/21 за позовом Коростенської міської ради Житомирської області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - Виконавчий комітет Коростенської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, договору купівлі-продажу та скасування запису про державну реєстрацію права власності, за апеляційною скаргою Коростенської міської ради Житомирської області на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 19 серпня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Волкової Н.Я.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року Коростенська міська рада Житомирської області звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 8 грудня 2011 року за ОСОБА_3 визнано право власності на приміщення магазину, розташоване в АДРЕСА_1 . Вказане рішення було оскаржене міськрадою в апеляційному порядку. Під час перегляду справи судом апеляційної інстанції ОСОБА_3 помер. Після його смерті спадщину прийняла дружина ОСОБА_1 , яка отримала свідоцтво про право на спадщину на приміщення магазину та була залучена до участі у справі в якості правонаступника ОСОБА_3 .

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 4 грудня 2017 року апеляційну скаргу Коростенської міської ради задоволено. Скасовано рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 8 грудня 2011 року та ухвалено нове судове рішення,- про відмову у задоволенні позову про визнання за ОСОБА_1 права власності на вказане нерухоме майно.

Однак ОСОБА_1 , безпідставно набувши у власність спірне нерухоме майно та будучи обізнаною про скасування даного рішення суду, 30 липня 2021 року уклала із ОСОБА_2 договір купівлі-продажу зазначеного приміщення магазину.

Позивач вказує, що на час набуття ОСОБА_1 у власність даного приміщення магазину, рішення суду про визнання за її чоловіком права власності на це майно було скасоване, отже відсутня правова підстава для набуття права власності й подальшого відчуження цього нерухомого майна на користь ОСОБА_2 .

Стверджує, що ОСОБА_1 не мала права на спадкування цього нерухомого майна, й, відповідно, була позбавлена можливості у законний спосіб здійснити відчуження спірного приміщення.

Також позивач вказує, що цей магазин є об`єктом самочинного будівництва та розташований на земельній ділянці, яка є комунальною власністю.

Таким чином, позивач просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане ОСОБА_1 26 вересня 2017 року, а також визнати недійсним договір купівлі-продажу цього нерухомого майна, який був укладений між відповідачами 30 липня 2021 року.

Окрім того, просив скасувати запис про державну реєстрацію права власності та закрити розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, відкритого на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 за №07.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 19 серпня 2022 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

На обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що спірне приміщення магазину розташоване на земельній ділянці, яка є комунальною власністю й та обставина, що на даний час право власності на це нерухоме майно зареєстроване за ОСОБА_2 , порушує права Коростенської міської ради.

У свою чергу, ОСОБА_1 набула у власність цей магазина на підставі рішення суду, яке у подальшому було скасоване. Знаючи про цю обставину, вона уклала з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу зазначеного нерухомого майна.

Вважає, що при зверненні до суду з цим позовом ним обрано належний спосіб захисту, який призведе до ефективного відновлення прав органу місцевого самоврядування.

Позивач стверджує, що остаточне рішення у справі №2-1855/2011 прийняте Верховним Судом 18 лютого 2020 року, відтак строк позовної давності пропущений ним з поважних причин.

В судовому засіданні ОСОБА_2 не визнав доводи, викладені в апеляційній скарзі та зазначив, що є добросовісним набувачем цього нерухомого майна й при укладенні спірного договору купівлі-продажу діяв у відповідності до вимог законодавства. На даний час він уклав з міськрадою договір оренди земельної ділянки, на якій розташований магазин, відтак права позивача жодним чином не порушені.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення ОСОБА_2 , колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що у квітні 2011 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до Коростенської міської ради, в якому просив визнати за ним право власності на об`єкт нерухомості приміщення магазину по АДРЕСА_1 , який не прийнято в експлуатацію.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 8 грудня 2011 року за ОСОБА_3 визнано право власності на приміщення магазину, загальною площею 50 кв.м., яке розташоване в АДРЕСА_1 .

Вказане рішення було оскаржене Коростенського міською радою Житомирської області в апеляційному порядку.

Під час апеляційного розгляду цієї справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 помер. Після його смерті спадщину прийняла дружина ОСОБА_1 26 вересня 2017 року приватним нотаріусом Коростенського міського нотаріального округу на її ім`я видано свідоцтво про право на спадщину за законом на будівлю магазину, розташованого в АДРЕСА_1 .

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 20 листопада 2017 року до участі у справі за позовом ОСОБА_3 до Коростенської міської ради про визнання права власності на вказане нерухоме майно в якості правонаступника позивача залучено його дружину ОСОБА_1 .

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 4 грудня 2017 року апеляційну скаргу Коростенської міської ради задоволено.

Скасовано рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 8 грудня 2011 року та ухвалено нове судове рішення,- про відмову у задоволенні позовних вимог.

Постановою Верховного Суду від 18 лютого 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Апеляційного суду Житомирської області від 4 грудня 2017 року,- без змін.

Матеріали справи також свідчать, що 30 липня 2021 року між відповідачами укладено договір купівлі-продажу, згідно з яким ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_2 купив будівлю магазину, загальною площею 50,0 кв.м., яка розташована в АДРЕСА_2 .

Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Коростенського районного нотаріального округу Івчуком С.С. 30 липня 2021 року та зареєстрований в реєстрі за №3464.

30 липня 2021 року право власності на це приміщення магазину було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення приватного нотаріуса Коростенського районного нотаріального округу Івчука С.С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 59586260 від 30 липня 2021 року ( номер запису 43261551).

В судовому засіданні також встановлено, що ОСОБА_2 звернувся до Коростенської міської ради із заявою про надання йому в оренду земельної ділянки, на якій розташований вказаний магазин.

Рішенням Коростенської міської ради від 4 серпня 2022 року №891 затверджено проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_2 на умовах оренди земельної ділянки, площею 0,0158 га, яка призначена для будівництва та обслуговування будівель торгівлі та розташована по АДРЕСА_1 . Передано ОСОБА_2 в оренду строком на 5 років земельну ділянку, загальною площею 0,0158 га ( кадастровий номер :01:041:0064).

8 серпня 2022 року між Коростенською міською радою та ОСОБА_2 укладений договір оренди вказаної земельної ділянки.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 8 грудня 2011 року, яким за ОСОБА_3 визнано право власності на вказане нерухоме майно, набрало законної сили. Міськрада, будучи обізнаною про наявність даного рішення, не оскаржила його у встановленому законом порядку. При цьому, оспорюючи свідоцтво про право на спадщину та укладений між сторонами договір купівлі-продажу, позивач не заявляє про своє право на це нерухоме майно і не вказує, яким чином набуття відповідачами права власності на приміщення магазину створює перешкоди міськраді чи порушує її права.

Окрім того, суд зазначив, що внаслідок укладення відповідачами спірного договору купівлі-продажу, право власності ОСОБА_1 на зазначене нерухоме майно було припинене та свідоцтво про право на спадщину втратило свою силу й визнання його недійсним не створює жодних правових наслідків. Оскаржуючи договір купівлі-продажу, позивач не заявляв про своє право на спірне майно та не обґрунтував правомірність свого звернення до суду з даними вимогами. Таким чином, суд прийшов до висновку про те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, адже однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність ( пункт 6 статті 3 ЦК України). Такі дії мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Так, частиною першою статті 203 ЦК України, зокрема, встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до правил частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,- відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Правом оспорювати правочин цивільне законодавство наділяє не лише сторону ( сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як заінтересовані особи.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону є порушенням частин першої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним.

Як свідчать матеріали справи, рішення суду, на підставі якого за спадкодавцем визнано право власності на вказане приміщення магазину, було скасоване в апеляційному порядку. Отже, правова підстава для успадкування ОСОБА_1 цього нерухомого майна та подальшого розпорядження ним відсутня.

Позивач, будучи власником земельної ділянки, на якій розташоване це майно, вправі ставити питання про визнання недійсними зазначених свідоцтва про право на спадщину та договору купівлі-продажу, як таких, що укладені з порушенням вимог законодавства, на підставі загальних засад цивільного законодавства ( пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом ( частина третя статті 13 ЦК України), а також відповідно до положень статей 203,215 ЦК України.

На час видачі спірного свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_1 , знаючи про перегляд в апеляційному порядку рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 8 грудня 2011 року, оформила свої спадкові права на спірне приміщення магазину. На момент укладення вказаного договору купівлі-продажу ОСОБА_1 достеменно було відомо про скасування судом апеляційної інстанції рішення, на підставі якого за спадкодавцем визнано право власності на об`єкт нерухомого майна- приміщення магазину по АДРЕСА_1 . Отже, вона могла передбачити негативні для себе наслідки, адже правові підстави для виникнення спадкових правовідносин стосовно вказаного нерухомого майна та вчинення будь-яких правочинів щодо цього приміщення, були відсутні.

Відповідно до положень статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що видачею свідоцтва про право на спадщину не порушуються права позивача й відсутні передбачені законодавством підстави для задоволення цих позовних вимог.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком, оскільки аналіз ст.1301 ЦК України свідчить про те, що заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі №761/2681/17 зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.

Верховний Суд у своїй постанові від 14 листопада 2018 року у справі №2-1316/2227/11 зробив висновок, що у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права на спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування- утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений в судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо.

Судовий акт про визнання за спадкодавцем права власності на приміщення магазину скасовано й з моменту його ухвалення він не породжує жодних правових наслідків, що, в свою чергу, свідчить про те, що нежитлова будівля по АДРЕСА_1 , не входить до складу спадщини після смерті ОСОБА_3 .

Стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити ( реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Колегія суддів вважає переконливими доводи апеляційної скарги про те, що спірне нерухоме майно, яке є об`єктом самочинного будівництва, розташоване на земельній ділянці, що перебуває у комунальній власності, й орган місцевого самоврядування у повній мірі позбавлений можливості реалізувати надані йому права щодо цієї земельної ділянки. Реєстрація за ОСОБА_2 права власності на нерухоме майно, що розташоване по АДРЕСА_1 , зобов`язує міськраду вирішувати питання щодо права користування відповідачем даною земельною ділянкою.

Порушення суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постанова Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 22 жовтня 2019 року у справі №923/876/16.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18, від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19.

Видача свідоцтва про право на спадщину за законом на спірне майно відбулася з порушенням вимог законодавства. Набувши право власності на приміщення магазину підставі цього свідоцтва, ОСОБА_1 здійснила відчуження даного майна на користь ОСОБА_2 . Тобто, оформлення права власності на успадковане майно стало підставою для подальшого укладення спірного договору купівлі-продажу. Таким чином, позовна вимога про визнання недійсним вказаного свідоцтва про право на спадщину за законом відповідає належному способу захисту у цій справі.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом та договору купівлі-продажу приміщення магазину.

Посилання представника відповідачів на пропуск позивачем строку позовної давності є безпідставним.

Так, відповідно до ч.1 ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Матеріали справи не містять беззаперечних доказів того, коли саме позивачеві стало відомо про видачу ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом на спірне нежитлове приміщення. Залучення її до участі у справі №2-1855/2011 в якості правонаступника ОСОБА_3 підтверджує факт обізнаності міськради про прийняття ОСОБА_1 спадщини після смерті свого чоловіка, однак не вказує на те, що органу місцевого самоврядування було достеменно відомо про оформлення нею спадкових прав.Окрім того, спірний договір купівлі-продажу був укладений між відповідачами 30 липня 2021 року. Звернувшись до суду з даним позовом у грудні 2021 року, позивач дотримався загального строку позовної давності стосовно вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу цього майна.

Отже, з огляду на ту обставину, що позивач не є учасником спадкових правовідносин, які виникли внаслідок відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 , й матеріали справи не містять належних доказів того, що про факт видачі цього свідоцтва йому було відомо раніше, слід дійти висновку про дотримання строку позовної давності й щодо вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом.

Враховуючи вищезазначене, позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного майна підлягають до задоволення.

Що стосується позовних вимог про скасування запису в Державному реєстрі речових прав про реєстрацію права власності на спірне майно, слід зазначити наступне.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 4 вересня 2018 року у справі №915/127/18 зазначила, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію, а тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права. Підставою для такого висновку був, зокрема, аналіз змісту ст. 26 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Проте, після формулювання Великою Палатою Верховного Суду висновків у вказаній справі Законом України від 5 грудня 2019 року №340-ІХ, який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Відповідно до ч.3 ст.26 цього Закону ( у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсним чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України ( у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсним чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства ( за наявності таких прав).

Отже, в розумінні положень наведеної норми права у чинній редакції, на відміну від вимог ч.2 ст. 26 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав, належними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме: скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав.

До таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 серпня 2020 року у справі №916/2464/19, від 16 вересня 2020 року у справі №352/1021/19, від 25 листопада 2020 року у справі №761/15741/17, від 9 грудня 2020 року у справі №607/12919/19, від 16 грудня 2020 року у справі №755/7423/17.

Отже, у спірних правовідносинах належним способом захисту порушених прав є скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно.

У своїй постанові від 27 липня 2022 року у справі №447/285/19 Верховний Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги в частині скасування запису державної реєстрації речового права потрібно розуміти як скасування рішень про проведену державну реєстрацію речового права. При цьому, Верховний Суд при розгляді даної справи дійшов висновку про те, що, враховуючи положення чинної редакції статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та необхідність забезпечення виконуваності судового рішення ( скасування державної реєстрації права), рішення в частині вирішення позовних вимог про скасування записів державної реєстрації речового права слід змінити, виклавши резолютивну частину у новій редакції, а саме: зазначивши про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію речового права.

Таким чином, рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 19 серпня 2022 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення,- про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 259,268,367,368,374,376,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Коростенської міської ради Житомирської області задовольнити.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 19 серпня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане приватним нотаріусом Коростенського міського нотаріального округу Житомирської області Левківською Г.С. 26 вересня 2017 року на ім`я ОСОБА_1 , яке зареєстроване в реєстрі № 2048, на будівлю магазину, загальною площею 50,0 кв. м., за адресою : АДРЕСА_1 .

Визнати недійсним договір купівлі-продажу будівлі магазину, загальною площею 50,0 кв. м., за адресою : АДРЕСА_2 , який укладений 30 липня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Коростенського районного нотаріального округу Івчуком С.С. 30 липня 2021 року та зареєстрований в реєстрі за №3464.

Скасувати рішення приватного нотаріуса Коростенського районного нотаріального округу Житомирської області Івчука С.С., індексний номер 59586260 від 30 липня 2021 року, про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на будівлі магазину, загальною площею 50,0 кв. м., за адресою : АДРЕСА_2 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: