Постанова

Іменем України

21 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 461/5348/20

провадження № 61-14917св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Грушицького А. І. (суддя-доповідач),

суддів: Литвиненко І. В., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - Львівська міська рада,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

третя особа - Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги Львівської міської ради, Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради на рішення Галицького районного суду міста Львова від 03 лютого 2021 року у складі суді Стрельбицького В. В. та постанову Львівського апеляційного суду від 08 липня 2021 року у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Савуляка Р. В.,

у справі за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2020 року Львівська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позов мотивовано тим, що Львівська міська рада є власником будівлі, загальною площею 885,8 кв. м, розташованої на АДРЕСА_1 . Львівська міська рада, як власник приміщень, розпоряджалася цими приміщеннями та передавала їх в оренду закритому акціонерному товариству «Львівська фабрика заготівельна», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Берегиня» (далі - ТОВ «Берегиня»). Спірні приміщення ТОВ «Берегиня» орендувало в Управління комунального майна м. Львова, що підтверджується договорами оренди від 26 січня 1994 року № 395 та від 21 серпня 1996 року № 4374. На підставі рішення Господарського суду Львівської області від 17 серпня 2010 року право приватної власності на вказані нежитлові приміщення зареєстровано за ТОВ «Берегиня». На підставі договорів купівлі-продажу від 09 листопада 2010 року № 1602 та від 17 листопада 2010 року № 1690 ТОВ «Берегиня» відчужило спірні приміщення по 1/2 частині на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Оптимальні технології». У подальшому нежитлові приміщення були неодноразово відчужені. Право власності на спірні приміщення зареєстроване по 1/2 частині за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Позивач зазначав, що рішення Господарського суду Львівської області від 17 серпня 2010 року не є правовою підставою для набуття права власності на спірне майно ТОВ «Берегиня» та іншими особами. Право власності на це майно територіальної громади м. Львова не припинялося, жодних заходів щодо відчуження майна власником не вживалося. ТОВ «Берегиня» не набуло на законних підставах право власності на вказане майно згідно з рішенням Господарського суду Львівської області від 17 серпня 2010 року, оскільки таке рішення не є правовою підставою для набуття права власності на майно, у зв`язку з чим майно може бути витребуване на підставі статей 330, 388, 658 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у добросовісного набувача.

Із урахуванням наведених обставин, позивач просив суд витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 1/2 частину нежитлового приміщення, площею 885,8 кв. м, на АДРЕСА_1 та ОСОБА_2 1/2 частину нежитлового приміщення, площею 885,8 кв. м, на АДРЕСА_1 на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 03 лютого 2021 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 08 липня 2021 року, в задоволенні позову Львівської міської ради відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідачі на законній підставі придбали спірне майно, право власності на таке майно вони зареєстрували у визначеному законом порядку у компетентних органах. Позивач не надав доказів того, що він є власником спірного майна, реєстрація його права власності відсутня.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2021 року до Верховного Суду, Львівська міська рада, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2021 року до Верховного Суду, Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Рух касаційних скарг в суді касаційної інстанції

07 вересня 2021 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Литвиненко І. В.

Ухвалою Верховного Суду від 09 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі за касаційною скаргою Львівської міської ради, витребувано її з Галицького районного суду міста Львова.

Ухвалою Верховного Суду від 20 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі за касаційною скаргою Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради.

21 жовтня 2022 року проведено повторний автоматизований розподіл та справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Пророка В. В.

На підставі ухвали Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 грудня 2022 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Мартєв С. Ю., Петров Є. В., Стрільчук В. А.

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

У касаційній скарзі Львівська міська рада, посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 29 березня 2018 року у справі № 904/10673/16, від 12 квітня 2018 року у справі № 910/16133/16, від 20 лютого 2019 року у справі № 916/1689/17, від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13, від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18.

У касаційній скарзі Львівська міська рада зазначає, що реєстрація права власності на спірні приміщення за ТОВ «Берегиня» проведена на підставі рішення Господарського суду Львівської області від 17 серпня 2010 року у справі № 9/120 (2010), проте суд розглянув зазначену справу за відсутності Львівської міської ради, яка не була належним чином повідомлена про її розгляд. Належність Львівській міській раді спірних нежитлових приміщень підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, а саме: додатком № 1 до ухвали ХІІ сесії Львівської обласної ради народних депутатів 1-го скликання від 12 травня 1993 року № 288, якою затверджено перелік об`єктів, що передані до комунальної власності, ухвалою Львівської міської ради від 27 травня 1999 року № 243 «Про питання управління майном міської комунальної власності», рішенням Арбітражного суду Львівської області від 23 липня 1998 року. Львівська міська рада не ухвалювала жодного рішення про відчуження спірного нерухомого майна іншим особам.

У касаційній скарзі Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 12 квітня 2018 року у справі № 910/16133/16, від 26 квітня 2018 року у справі № 916/3170/17, від 18 грудня 2019 року у справі № 761/29966/16, від 11 серпня 2020 року у справі № 461/1119/18.

У касаційній скарзі Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської радизазначає, що суди дійшли помилкових висновків про те, що Львівською міською радою не наведено жодних доказів виникнення права комунальної власності на спірне майно за територіальною громадою м. Львова. Належність Львівській міській раді спірних нежитлових приміщень підтверджується додатком № 1 до ухвали ХІІ сесії Львівської обласної ради народних депутатів 1-го скликання від 12 травня 1993 року № 288, якою затверджено перелік об`єктів, що передані до комунальної власності, ухвалою Львівської міської ради від 27 травня 1999 року № 243 «Про питання управління майном міської комунальної власності», рішенням Арбітражного суду Львівської області від 23 липня 1998 року. Суди попередніх інстанцій помилково вважали преюдиційними обставини, встановлені у рішенні Господарського суду Львівської області від 18 травня 2010 року у справі № 11/83, оскільки Львівська міська рада та Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради не були учасниками цієї справи. Львівська міська рада не ухвалювала жодного рішення про відчуження спірного нерухомого майна іншим особам.

Доводи інших учасників справи

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_3 , подала відзив на касаційні скарги Львівської міської ради, Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, у якому просить касаційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

У жовтні 2021 року від ОСОБА_2 надійшли відзиви на касаційні скарги Львівської міської радита Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, у яких просить касаційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що розпорядженням міської адміністрації Львівської міської ради народних депутатів від 12 травня 1993 року № 389-1 надано дозвіл ОП «Львівська фабрика заготівельна» (правонаступником якого є ТОВ «Берегиня») здати в експлуатацію завершені збудовані нежитлові приміщення, розміщені між будинками 1 і АДРЕСА_1 з одночасним присвоєнням номера 3а.

Рішенням Господарського суду Львівської області 17 серпня 2010 року у справі № 9/120 (2010) визнано за ТОВ «Берегиня» право власності на нежитлові приміщення в будинку АДРЕСА_1 , відповідно до даних технічного паспорту, виданого ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 19 лютого 2010 року на загальну площу 885,8 кв. м з індексами приміщень: підвал - 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, І; 1-й поверх - 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, III, IV, VI; 2-й поверх - 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, Х, ХІ; 3-й поверх - 28, 29, 30, 31, 32, 33, 34, 35, Х, ХІ, ХІІ, ХIV, XVII, мезонін - 36 та горище (а. с. 33-35 т. 1).

21 вересня 2010 року право приватної власності на нежитлові приміщення, загальною площею 885,8 кв. м, на АДРЕСА_1 зареєстровано за ТОВ «Берегиня» на підставі рішення Господарського суду Львівської області від 17 серпня 2010 року, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а. с. 8-10 т. 1).

Згідно з договорами купівлі-продажу від 04 листопада 2010 року № 1578 та від 09 листопада 2010 року № 1602 ТОВ «Берегиня» відчужило нежитлові приміщення, загальною площею 885,8 кв. м, на АДРЕСА_1 по 1/2 частині на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Оптимальні технології» (далі - ТОВ «Оптимальні технології») (а. с. 10, 41, 42, 215-217 т. 1).

Згідно з договорами купівлі-продажу від 30 грудня 2010 року № 2403 та від 31 грудня 2010 року № 2415 ТОВ «Оптимальні технології» відчужило нежитлові приміщення, загальною площею 885,8 кв. м, на АДРЕСА_1 по 1/2 частині на користь товариства з обмеженою відповідальністю «В`язь» (далі - ТОВ «В`язь») (а. с. 10 т. 1).

Згідно з договорами купівлі-продажу від 25 січня 2011 року № 86 та від 26 січня 2011 року № 94 ТОВ «В`язь» відчужило нежитлові приміщення, загальною площею 885,8 кв. м, на АДРЕСА_1 по 1/2 частині на користь ОСОБА_2 (а. с. 9, 43, 44 т. 1).

Постановою слідчого СВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області від 30 червня 2015 року кримінальне провадження, порушене за фактом привласнення службовими особами ТОВ «Берегиня» нежитлових приміщень на АДРЕСА_1 , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 191 Кримінального кодексу України, закрито за відсутністю складу злочину. У постанові зазначено, що правовстановлюючі документи на будівлю на АДРЕСА_1 чи на окремі нежитлові приміщення у цій будівлі, які б могли підтвердити приналежність таких територіальній громаді м. Львова та визначити індивідуальні ознаки таких об`єктів нерухомого майна, у Львівській міській раді та її структурних підрозділах відсутні. Досудовим розслідуванням не встановлено, що спірні приміщення належать Львівській міській раді (а. с. 86-90 т. 1).

На підставі договору купівлі-продажу від 22 березня 2017 року № 770 ОСОБА_2 відчужила 1/2 частину нежитлових приміщень, загальною площею 885,8 кв. м, на АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 (а. с. 45, 46 т. 1)

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постановах від 16 квітня 2014 року у справі № 6-146цс13, від 28 січня 2015 року у справі № 6-218цс14, від 24 червня 2015 року у справі № 6-251цс15, майно вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею, і власник майна вправі витребувати його від добросовісного набувача, якщо воно вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але у подальшому скасованого.

Таким чином, наявність судового рішення, яке в установленому законом порядку скасоване не було, не свідчить про вибуття майна з володіння власника поза його волею.

У цій справі встановлено, що рішенням Господарського суду Львівської області 17 серпня 2010 року у справі № 9/120 (2010), яке набрало законної сили, визнано за ТОВ «Берегиня» право власності на нежитлові приміщення в будинку АДРЕСА_1 .

Відповідачі у справі придбали у приватну власність по 1/2 частині спірних нежитлових приміщень на підставі договорів купівлі-продажу, які не визнавалися у встановленому законом порядку недійсними.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій, встановивши, що спірні нежитлові приміщення були набуті у власність ТОВ «Берегиня» на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, та у подальшому відчуженні по 1/2 частини на користь відповідачів на підставі відповідних договорів купівлі-продажу, які є дійсними, право власності на спірні нежитлові приміщення у законному порядку зареєстровано за відповідачами, обґрунтовано виходили із відсутності правових підстав для витребування на користь Львівської міської ради спірних нежитлових приміщень на підставі статті 388 ЦК України.

Доводи касаційних скарг щодо ухвалення оскаржуваних судових рішень без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 29 березня 2018 року у справі № 904/10673/16, від 12 квітня 2018 року у справі № 910/16133/16, від 20 лютого 2019 року у справі № 916/1689/17, від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18, від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13, від 11 серпня 2020 року у справі № 461/1119/18, є необґрунтованими, оскільки висновки у цих справах та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними.

Так, у справі № 904/10673/16 встановлено факт недійсності договору купівлі-продажу з відчуження спірного нерухомого майна, що свідчить про вибуття спірного майна з володіння законного власника - територіальної громади міста з порушенням вимог чинного законодавства, та поза його волею, тоді як у цій справі ТОВ «Берегиня» набула права власності на спірні нежитлові приміщення на підставі судового рішення, яке набрало законної сили.

У справах № 910/16133/16, № 916/1689/17 встановлено, що дійсні власники спірного майна не були учасниками судових справ про визнання права власності на майно, а тому ухвалені судові рішення не свідчить про правомірність виникнення права власності у особи, тоді як у справі, яка є предметом касаційного перегляду, встановлено, що Львівська міська рада була залучена до участі у розгляді справи про визнання права власності за ТОВ «Берегиня» на спірні нежитлові приміщення як відповідач.

У справі № 461/1119/18 встановлено, що судове рішення, яким за особою визнано право власності на спірне майно, є підробленим, зокрема, підписи виконані не суддею, а іншою особою, рішення не завірене печаткою суду, тоді як у справі, яка є предметом касаційного перегляду встановлено, що ТОВ «Берегиня» набуло право власності на спірне нерухоме майно на підставі судового рішення, яке набрало законної сили.

У справах № 19/028-10/13, № 910/10987/18 суд касаційної інстанції зробив висновок про те, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації, відсутність державної реєстрації не впливає на правовий статус об`єкта нерухомості. Суди попередніх інстанцій не порушили зазначених висновків, оскільки встановлено, що право власності за ТОВ «Берегиня» було зареєстровано в законному порядку на підставі судового рішення, що набрало законної сили.

Доводи касаційної скарги Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про те, що суди розглянули справу без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 26 квітня 2018 року у справі № 916/3170/17 та 18 грудня 2019 року у справі № 761/29966/16, у яких зроблено висновок про те, що преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме фактам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), але не правовій оцінці таких фактів, здійсненій іншим судом чи іншим органом, який вирішує господарський спір; преюдиційні обставини можуть стосуватися лише тих осіб, які брали участь в цій справі, є необґрунтованими, оскільки суди попередніх інстанцій не порушили таких висновків. Зі змісту оскаржуваних судових рішень відомо, що суд керувався обставинами, встановленими рішенням Господарського суду Львівської області від 17 серпня 2010 року у справі № 9/120 (210), в якій брала участь Львівська міська рада.

Доводи касаційних скарг не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Таким чином, наведені заявниками у касаційних скаргах доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційні скарги Львівської міської ради, Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, є необґрунтованами, а тому не підлягають задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Враховуючи наведене, Верховний Суд робить висновок, що касаційні скарги Львівської міської ради, Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Львівської міської ради та Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду міста Львова від 03 лютого 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 08 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий А. І. Грушицький

Судді: І. В. Литвиненко

С. Ю. Мартєв Є. В. Петров В. А. Стрільчук