У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2022 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

Головуючого судді Данка В.Й.,

за участю:

секретаря судового засідання Павлюх Л.М.,

розглянувши у підготовчому засідання клопотання відповідача про залишення позову без розгляду у справі за позовом Головного управління Національної поліції в Закарпатській області до ОСОБА_1 про відшкодування завданої шкоди

в с т а н о в и в:

до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшла позовна заява від Головного управління Національної поліції в Закарпатській області , місцезнаходження: м.Ужгород, вул.Ф.Ракоці, 13 (далі позивач) до ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 місце проживання: АДРЕСА_1 (далі відповідач), у якій позивач просить суд стягнути з відповідача на користь позивача у рахунок відшкодування шкоди 3427,30 грн.

Ухвалою від 23.12.2021 суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі.

11.01.2022 та 11.02.2022 до суду від позивача надійшли клопотання про залишення позову без розгляду. Клопотання обґрунтовані тим, що позивач у справі, що розглядається, зловживає процесуальними правами, оскільки звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди з відповідача, достовірно знаючи про те, що на розгляді Закарпатського окружного адміністративного суду перебуває справа №260/2474/21, спір у якій є тотожним, оскільки виник між тими ж сторонами, стосується того ж предмету і підстав.

Вказує на те, що у справі №260/2474/21 ОСОБА_1 оскаржує визнання незаконним наказ начальника Головного управління Національної поліції в Закарпатській області №103 о/с, в частині відшкодування вартості предметів однострою особистого користування, строк носіння (експлуатації) яких не закінчився і складає 3427,30 грн. , а у справі №308/14424/21 ГУНП в Закарпатській області звернулося із позовом щодо відшкодування вартості предметів однострою особистого користування, строк носіння (експлуатації) яких не закінчився в розмірі 3427,30 грн.

Таким чином, наполягає на тому, що підстави позову є тотожними, а вимоги у справі №308/14424/21 є складовою частиною вимог у справі №260/2474/21. Текстуальної різниці прохальної частини позовів недостатньо для висновку про те, що предмет позову є іншим.

За таких обставин наполягає на тому, що існують підстави для залишення позову без розгляду на підставі пункту 4 частини 1 статі 257 ЦПК України, за якою суд залишає позов без розгляду, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

У підготовче засідання позивач явку представника не забезпечив, належним чином повідомлений про час, дату і місце його проведення,від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

У підготовче засідання відповідач не з`явився, належним чином повідомлений про час, дату і місце його проведення, від відповідача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Всебічно дослідивши та об`єктивно оцінивши наявні в матеріалах справи докази, які мають юридичне значення для вирішення про залишення позову без розгляду, суд встановив наступне.

Відповідач проходив службу в органах поліції.

Згідно з витягом з наказу позивача «По особовому складу» №103 о/с від 14.05.2021 відповідача звільнено відповідно до пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про національну поліції» (за власним бажанням).

Як стверджується представником позивача, останній звертався до відповідача листом від 11.10.2021 №454/106/11-2021 щодо відшкодування вартості предметів однострою, які були видані відповідачу та строк носіння (експлуатації) яких на день його звільнення не закінчився.

Вартість предметів особистого користування, яку відповідач повинен відшкодувати, як вказує представник позивача, становить 3427,30 грн., що підтверджується довідкою №49 про отримані поліцейським предмети однострою особистого користування, строк носіння (експлуатації), яких не закінчився, копія якої наявна в матеріалах справи.

Згаданим листом відповідачу запропоновано у 5-денний строк з дня його отримання добровільно сплатити суму в розмірі 3427,30 грн. за викладеними у надісланому листі реквізитами.

Виходячи з наявності підстав для стягнення з відповідача вказаної суми грошових коштів, представник позивача звернувся до суду з відповідним позовом.

Також суд з`ясував те, що у провадженні окружного адміністративного суду перебуває судова справа №260/2474/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Закарпатській області (про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, у якій ОСОБА_1 , з-поміж іншого, просить суд визнати незаконним наказ начальника Головного управління Національної в Закарпатській області №103 о/с, в частині відшкодування вартості предметів однострою особистого користування, строк носіння (експлуатації) яких не закінчився, та зобов`язати ГУНП в Закарпатській області отримати у відповідача предмети однострою особистого користування, строк носіння (експлуатації) яких не закінчився, а саме спорядження поясне, куртка зимова тип А, костюм (кітель, брюки), шапка-вушанка, черевики демісезонні, сорочка трикотажна з кор.рукавом, костюм (сорочка , брюки).

Відповідач у справі, що розглядається, вважаючи, що позови у справах №308/14424/21 та №260/2474/21 є тотожними, звернувся до суду з клопотання про застосування процесуальної санкції, передбаченої пунктом 4 частини 1 статті 257 ЦПК України.

Вирішуючи заявлене клопотання по суті, суд виходив з наступного.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 257 ЦПК України суд залишає позов без розгляду, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Отже, відповідно до вимог цитованого припису процесуального закону суд залишає позов без розгляду, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників свідчить про відсутність підстав для залишення позову без розгляду.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення, а підстава - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

При визначенні підстави позову як елементу його змісту суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права.

Суд акцентує увагу на тому, що положення пункту 4 частини 1 статті 257 ЦПК України стосується судів однієї юридискції, оскільки розгляд тотожних позовів судами різних предметних юрисдикцій є апріорі неможливим. З`ясування судом неюрисдикційності конкретного спору передбачає інші процесуальні наслідки, а саме відмову у відкритті провадження або закриття провадження у залежності від того, на якій стадії судового розгляду виявлено факт неюсридикційності спору.

У цьому контексті необхідно зазначати про те, що залишення позову без розгляду - це форма закінчення розгляду цивільної справи без ухвалення судового рішення у зв`язку із виникненням обставин, які перешкоджають розгляду справи, але можуть бути усунуті в майбутньому.

У свою чергу, закриття провадження у справі є формою закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

За таких обставин суд доходить до висновку про безпідставність заявлених відповідачем клопотань, оскільки такі ґрунтуються на довільному трактуванні процесуального закону.

Із урахуванням викладеного суд зауважує про відсутність необхідності дослідження тотожності позовів у справах №260/2474/21 та №308/14424/21.

Між тим, суд звертає увагу на наступне.

Так, у статті 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно зі статтею 125 Основного Закону судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Вирішуючи питання про наявність або відсутність юрисдикції суду, необхідно з`ясувати, зокрема, характер спірних правовідносин, а також суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа.

За правилами частини 1 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Згідно з пунктом 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Законодавець урегулював питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням) спеціальними нормативно-правовими актами.

Так, правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України унормовано Законом України «Про національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII (далі Закон №580-VIII).

Відповідно до статі 1 зазначеного Закону Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень (частина 1 статті 59 Закону №580-VIII).

Отже, служба в органах поліції є публічною службою. Поряд з цим, суд враховує правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 15 вересня 2021 року по справі №235/8104/20.

У вимірі обставин справи, що розглядається суд вказує на те, що відповідача звільнено відповідно до пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про національну поліції» (за власним бажанням). Як слідує з матеріалів справи, на час звільнення відповідач не відшкодував вартість предметів однострою особистого користування, строк експлуатації яких не закінчився.

Отже, відповідач проходив службу в органах поліції, тобто перебував на публічній службі та через деякий час був звільнений за власним бажанням. Після звільнення ним не було остаточно вирішено з позивачем питання, пов`язане з проходженням публічної служби, а саме щодо відшкодування вартості предметів однострою.

За правилами адміністративного судочинства розглядаються спори, пов`язані з проходженням публічної служби, одним з різновидів якої є служба в Національній поліції України.

У випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді публічної служби, відшкодовувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом обов`язково постане питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди, а й оцінки правомірності дій такої особи.

Водночас у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу положень статті 19 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

Позивач пред`явив вимоги, які стосуються правовідносин з відповідачем щодо переданих останньому безоплатно матеріальних цінностей, а саме: предметів однострою поліцейського, для належного виконання обов`язків на посаді публічної служби.

Тобто спірні правовідносини стосуються стягнення компенсації вартості предметів однострою з відповідача в грошовому еквіваленті.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги, заявлені у цій справі, підлягають розгляду у порядку адміністративного, а не цивільного судочинства, оскільки безпосередньо пов`язані із закінченням проходження відповідачем публічної служби.

До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах: від 05 грудня 2018 року по справі №818/1688/16; від 13 лютого 2019 року по справі №636/93/14.

Крім того, суд звертає увагу на наступне.

Правила носіння та норми належності однострою поліцейських затверджує Міністр внутрішніх справ України (частина 4 статті 20 Закону № 580-VIII).

Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України (частина 3 статті 59 Закону № 580-VIII).

Механізм забезпечення поліцейських одностроєм згідно з нормами належності однострою поліцейських (у мирний час), організацію його використання та обліку визначає Порядок забезпечення поліцейських одностроєм (у мирний час), затверджений наказом Міністерства внутрішніх справ України 12.09.2017 року №772, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 03 жовтня 2017 року за №1224/31092 (далі - Порядок №772).

Відповідно до пункту 10 Розділу V Порядку № 772 відшкодування вартості предметів однострою особистого користування, строк експлуатації яких не закінчився, здійснюється з урахуванням термінів його експлуатації та у випадку втрати, пошкодження та/або звільнення поліцейського зі служби з таких підстав:

- у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України;

- за власним бажанням;

- у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення;

- у зв`язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави;

- через службову невідповідність.

Керівник відповідного органу поліції не пізніше ніж за 5 робочих днів до звільнення поліцейського зі служби видає наказ про відшкодування особою вартості предметів однострою особистого користування, строк експлуатації яких не закінчився.

Поліцейському видається під розписку належно завірена копія наказу про відшкодування вартості предметів однострою особистого користування.

Відрахування з грошового забезпечення поліцейського здійснюються виключно за його письмової згоди або в судовому порядку.

Із аналізу наведеного слідує те, що Порядком № 772 передбачено певний алгоритм дій, які має вчинити керівник відповідного органу поліції з метою відшкодування з поліцейського вартості предметів однострою особистого користування, строк експлуатації яких не закінчився, а саме: 1) не пізніше ніж за 5 робочих днів до звільнення поліцейського зі служби видати наказ про відшкодування особою вартості предметів однострою особистого користування, строк експлуатації яких не закінчився; 2) видати поліцейському під розписку належно завірену копія наказу про відшкодування вартості предметів однострою особистого користування; 3) за письмовою згодою поліцейського відрахувати з його грошового забезпечення вартість предметів однострою особистого користування, строк експлуатації яких не закінчився або, у разі незгоди поліцейського з добровільним відшкодуванням такої вартості, у судовому порядку стягнути вартість предметів однострою особистого користування, строк експлуатації яких не закінчився.

У свою чергу, стягнення вартості предметів однострою особистого користування, строк експлуатації яких не закінчився, можливе виключно за умови дотримання описаної вище процедури. Між тим, з`ясування вказаного питання лежить поза межами цивільного судочинства, зважаючи на те, що предметом дослідження є відносини щодо проходження відповідачем публічної служби.

На переконання суду, момент виникнення спору (після звільнення відповідача) не змінює правову природу аналізованих правовідносин та не не спростовує попередніх висновків суду.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, що «судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Відповідно до пункту 1частини 1 статті 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За приписами абзацу 1 частини 1 статті 256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

У зв`язку з викладеним суд вбачає за необхідне роз`яснити представнику позивача, що справа підлягає розгляду місцевим судом за правилами адміністративного судочинства.

Керуючись пунктом 1 частини 1 статті 255, статями 257-260 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

у задоволенні клопотань відповідача про залишення позову без розгляду відмовити повністю.

Провадження у справі за позовом Головного управління Національної поліції в Закарпатській області до ОСОБА_1 про відшкодування завданої шкоди закрити.

Роз`яснити позивачу, що спір підлягає розгляду та вирішенню місцевим судом за правилами адміністративного судочинства.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя В.Й. Данко