Справа № 463/4858/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Жовнір Г.Б.
Провадження № 22-ц/811/2736/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Цьони С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні спільним майном та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування спільним майном,-

в с т а н о в и в:

В серпні 2021 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні спільним майном.

В обґрунтування позовних вимог покликалась на те, що вона є власником 53/100 ідеальних частин будинку АДРЕСА_1 , а 47/100 ідеальних частин житлового будинку належить відповідачу ОСОБА_1 . В період 2009-2013 років відповідач самовільно захопила частину спільного майна, а саме горища у житловому будинку, що є у їхньому спільному користуванні та самовільно провела реконструкцію частини горища і облаштувала в ньому жиле приміщення без визначеного чинним законодавством України письмового дозволу попереднього позивача ( ОСОБА_3 ), внаслідок чого вони позбавлені реальної можливості повноцінно користуватися частиною майна, належного їм на праві спільної сумісної власності. Зазначає, що її батьком ОСОБА_3 , який до смерті в 2018 році проживав в будинку АДРЕСА_1 та якому належало на праві спільної часткової власності 53/100 частини будинку не надавав письмової згоди на проведенні на горищі будинку надбудови мансарди чи його реконструкції.

Просила суд зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні спільним майном, а саме горищем будинку АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу самовільно збудованих стін житлової надбудови мансарди на горищі будинку по АДРЕСА_1 .

13 серпня 2021 року прийнято до розгляду зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування спільним майном у якому просила суд встановити порядок користування горищем розташованим у будинку АДРЕСА_1 , виділивши у користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по Ѕ загальної площі горища з розташуванням над квартирами, які належать на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за варіантом відповідно до висновку експерта.

Дані позовні вимоги мотивувала тим, що позивачем за зустрічним позовом в 2008 році за усної згоди ОСОБА_3 , співвласника будинку АДРЕСА_1 , який в подальшому надав згоду від 07.08.2018 року, було зведено стіну на горищі будинку на площі, яка відповідає частці у праві спільної часткової власності. Проте, на сьогоднішній день, спір про користування спільною площею горища і далі існує, а відтак єдиним способом вирішити конфлікт є встановлення порядку користування спільним майном в судовому порядку, на підставі варіантів, які будуть запропоновані судово-будівельною експертизою.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 12 вересня 2022 року первісний позов ОСОБА_2 задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні спільним майном, а саме горищем будинку АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу самовільно збудованих стін житлової надбудови мансарди на горищі будинку по АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, що становлять 843,60 грн (вісімсот сорок три гривні шістдесят копійок).

В задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування спільним майном - відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним і необґрунтованим та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, та неповним з`ясуванням усіх обставин справи. Також судом не взято до уваги той факт, що заява від 07.08.2018 була написана ОСОБА_3 власноручно (весь текст заяви), що свідчить про вільне волевиявлення особи. Натомість, заява якою він ніби то відмовився від заяви 07.08.2018 року повністю надрукованою, що в свою чергу свідчить про те, що ОСОБА_3 примусили до підписання наперед заготовленого тексту заяви.

Звертає увагу суду на те, що допитана в ході судового засідання експерт надала пояснення ідентичні викладеним у висновку експерта №6008/22, а також додатково пояснила що влаштована ОСОБА_1 стіна є легкою, оскільки виконана з «газоблоку» і не несе жодної загрози для руйнації будинку. Більше того, зі сторони ОСОБА_2 існує нагромадження горища різними предметами, що свідчить про те, що ОСОБА_2 неналежно використовує площу горища та створює значне навантаження на будинок.

Враховуючи наведене просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні первинного позову та задовольнити зустрічний позов.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, хоч належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Від представника ОСОБА_1 адвоката Максиміва В.І надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з його зайнятістю в слідчих діях.

Від представника ОСОБА_2 адвоката Мельник Н.Я. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з сімейними обставинами.

Розглянувши клопотання представників сторін, судова колегія дійшла до висновку про відмову у їх задоволенні з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Поважність причин відкладення судом апеляційної інстанції не встановлена, заявники реалізували своє право на викладення відповідних аргументів та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), судова колегія дійшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутністю сторін у справі.

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосудді, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлено 15 грудня 2022 року, про що зазначено у вступній частині постанови Львівського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позов про усунення перешкод в користуванні спільним майном та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову про встановлення порядку користування спільним майном, суд першої інстанції виходив з того, що горище є допоміжним приміщенням, призначене для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку та повинне перебувати в загальному користуванні. Поділ горища не відповідає ні часткам сторін, ні по Ѕ загальної площі горища з розташуванням над квартирами

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Матеріалами справи та судом встановлено, що ОСОБА_3 належала на праві спільної часткової власності 53/100 частини житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на будинок № НОМЕР_1 виданого Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради 26.02.2009, договору дарування частини будинку, посвідченого Четвертою Львівською державною нотаріальної контори 03.10.2009 року за реєстровим №2-2575.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, та його правонаступником є дочка ОСОБА_2 , якій було видано 07.02.2019 року Свідоцтво про право на спадщину за законом.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.139 Том 1) ОСОБА_2 є власником 53/100 ідеальних частин будинку АДРЕСА_1 ,

Також судом встановлено, що сторонам на праві спільної сумісної власності належить горище розташоване в будинку АДРЕСА_1 .

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.

За ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Також, відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

За статтею ж 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Окрім наведеного, ст. 358 ЦК України передбачає, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Крім цього, відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначеними нормами закону закріплено принцип непорушності права приватної власності, в тому числі спільної часткової та сумісної, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника (в тому числі частини майна) володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику майна чи його частини право вимагати усунення будь-яких порушень його права, зокрема, права користування.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач за первісним позовом просить усунути перешкоди у здійсненні права користування горищем, шляхом демонтажу самовільно збудованих стін на горищі будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно з роз`ясненнями п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Аналіз наведених норм права свідчить, що для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав, позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди та внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.

Така правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07 червня 2018 року у справі № 725/5551/16-ц.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором ( ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

Тобто захисту підлягає саме порушене право.

Статтею 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є, зокрема, змагальність сторін та свобода надання ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом саме на позивача покладається обов`язок довести ті обставини, які є підставою для звернення, в тому числі порушення права з боку відповідача.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими способами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно із ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Системний аналіз норм процесуального права дає підстави для висновку про те, що обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, підлягають доказуванню, які не можуть ґрунтуватись на припущеннях та для доказовості того, що відповідачем чиняться перешкоди позивачам у користуванні горищем, останні повинні надати належні докази.

Як вбачається з листа Інспекції державного Архітектурно-будівельного контролю у Львівській області від 15.11.2013р. №7/13-6-7224 перевіркою, проведеною 15.11.2013р. посадовою особою Інспекції встановлено, що ОСОБА_1 є співвласником житлового будинку на АДРЕСА_1 , в період 2009р.-2011р. (згідно наданих письмових пояснень) самовільно здійснила реконструкцію даного будинку шляхом влаштування житлової кімнати на мансардному поверсі площею 29,9 кв.м. (вимуровано стіни з газобетону) без належним чином розробленої та затвердженої проектної документації (а.с.17 Том 1). Дані обставини не заперечуються і сторонами.

Разом з тим встановлено, що стіна (перегородка) на горищі влаштована відповідачем за відсутності згоди іншого співвласника.

Суд першої інстанції вірно не взяв до уваги заяву ОСОБА_3 , оскільки така заява була надана ним 07.08.2018 року, тобто вже після влаштування стіни на горищі, крім того така була ним відкликана заявою від 23.04.2018 року. (а.с.104)

На думку колегії суддів, самовільне влаштування відповідачем житлової кімнати на горищі житлового будинку на АДРЕСА_1 за відсутності згоди іншого співвласника, на таке переобладнання горища, за відсутності погодженого між співвласниками та підтвердженого документально порядку користування горищем, свідчить про порушення прав позивачки ОСОБА_2 на користування горищем в цілому, а не його частиною.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову про встановлення порядку користування спільним майном, суд першої інстанції вірно виходив з висновку експерта №008/22 за результатами проведення будівельно-технічної експертизи від 11 березня 2022 року, відповідно до якого теперішнє розташування поділу горища житлового будинку АДРЕСА_1 не відповідає поділу по Ѕ частці у зв`язку із недостачею ОСОБА_1 13, 835 кв.м. Крім того, фактичний розподіл не відповідає ні часткам сторін, ні по Ѕ загальної площі горища з розташуванням над квартирами, які належать на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст. ст. 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 вересня 2022 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 15.12.2022 року.

Головуючий Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.