Номер провадження: 88-ц/813/1/22
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.11.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Князюка О.В.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про перегляд постанови Одеського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року за нововиявленими обставинами у справі за позовом Акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

встановила:

У грудні 2013 року ПАТ «ОТП Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , в якому просило звернути стягнення на предмет іпотеки - нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , загальною площею 155,4 кв. м, яке належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності, незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, з направленням коштів, отриманих від реалізації майна на користь банку для погашення заборгованості за кредитним договором, яка становить 4 395 551,12 грн.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2016 року позов ПАТ «ОТП Банк» було задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки нежитлове офісне приміщення загальною площею 155,4 кв.м, що належить ОСОБА_1 на праві власності та перебуває в іпотеці за іпотечними договорами від 01 червня 2007 року та від 05 серпня 2008 року, на користь банку в рахунок стягнення заборгованості з ОСОБА_2 за кредитними договорами від 01 червня 2007 року та від 05 серпня 2008 року в розмірі 4 395 551,12 грн. шляхом проведення прилюдних торгів під час здійснення виконавчого провадження.

Встановлено спосіб виконання рішення суду з визначенням початкової ціни продажу предмета іпотеки для його подальшої реалізації у розмірі, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Одеського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2016 року було змінено в частині визначення початкової ціни реалізації предмета іпотеки в розмірі 42 278 200 грн. відповідно до звіту від 08 лютого 2017 року № 08-02/2017 ПП «Вітал-Профі».

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Не погодившись з таким вирішенням спору, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 оскаржили його у касаційному порядку.

Постановою Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були залишені без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2016 року в частині, яка не змінена і не скасована апеляційним судом, та постанова Одеського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року - залишені без змін.

Крім того, 03 липня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Одеського апеляційного суду із заявою про перегляд постанови Одеського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року за нововиявленими обставинами, обґрунтовуючи свою заяву тим, що суд апеляційної інстанції, вирішуючи спір, неправильно застосував норми статей 23, 34 Закону України «Про іпотеку», оскільки не встановив правових підстав реєстрації права власності на спірне майно за попереднім власником ОСОБА_3 .

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у заяві доводи, колегія суддів дійшла висновку, що у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд постанови Одеського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року за нововиявленими обставинами необхідно відмовити, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, у грудні 2013 року ПАТ «ОТП Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в якому просило звернути стягнення на предмет іпотеки - нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , загальною площею 155,4 кв.м, яке належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності, незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, з направленням коштів, отриманих від реалізації майна на користь банку для погашення заборгованості за кредитним договором, яка становить 4 395 551,12 грн.

Свої вимоги Банк обґрунтовував тим, що 01 червня 2007 року та 05 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_2 укладено кредитні договори, згідно з якими останній отримав кредит у розмірі 300 000,00 доларів США на строк до 01 червня 2032 року та в розмірі 211 903,00 доларів США на строк до 05 серпня 2023 року відповідно.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами, між банківською установою та ОСОБА_2 01 червня 2007 року та 05 серпня 2008 року були укладені іпотечні договори, згідно з якими останній передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 , загальною житловою площею 116,1 кв.м, з підсобними приміщеннями, загальною площею 156,9 кв.м.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25 серпня 2010 року, зміненим рішенням апеляційного суду Одеської області від 14 грудня 2010 року, з ОСОБА_2 на користь банку стягнуто заборгованість за кредитними договорами в розмірі 5 879 179,35 грн.

Постановою головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби від 22 серпня 2012 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення суду від 14 грудня 2010 року. Під час проведення виконавчих дій встановлено, що предмет іпотеки переведено з житлового фонду в нежитловий, а саме: житлове приміщення квартири в нежитлове офісне приміщення АДРЕСА_1 , загальною площею 155, 4 кв.м.

Згідно з довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно, спірне нежитлове офісне приміщення належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 21 грудня 2011 року.

Посилаючись на те, що банк, як іпотекодержатель, своєї згоди на відчуження предмета іпотеки не надавав, зобов`язання за кредитними договорами ОСОБА_2 не виконав, та враховуючи, що зобов`язання позичальника забезпечені іпотекою, яка є дійсною, незважаючи на перехід права власності до іншої особи, Банк просив позов задовольнити.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2016 року позов ПАТ «ОТП Банк» було задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки нежитлове офісне приміщення загальною площею 155,4 кв.м, що належить ОСОБА_1 на праві власності та перебуває в іпотеці за іпотечними договорами від 01 червня 2007 року та від 05 серпня 2008 року, на користь банку в рахунок стягнення заборгованості з ОСОБА_2 за кредитними договорами від 01 червня 2007 року та від 05 серпня 2008 року в розмірі 4 395 551,12 грн. шляхом проведення прилюдних торгів під час здійснення виконавчого провадження.

Встановлено спосіб виконання рішення суду з визначенням початкової ціни продажу предмета іпотеки для його подальшої реалізації у розмірі, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Ухвалюючи вказане судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що до нового власника майна, яке є предметом іпотеки, переходять усі права та обов`язки за іпотечним договором, при цьому, відсутність державної реєстрації обтяження нерухомого майна іпотекою на дійсність іпотечного договору не впливає.

Постановою Одеського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2016 року було змінено в частині визначення початкової ціни реалізації предмета іпотеки в розмірі 4 2278 200 грн. відповідно до звіту від 08 лютого 2017 року № 08-02/2017 ПП «Вітал-Профі».

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції фактично погодився з рішенням суду першої інстанції, змінивши його лише в частині визначення початкової ціни для реалізації предмета іпотеки.

Звертаючись у липні 2019 року до Одеського апеляційного суду із заявою про перегляд постанови Одеського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року за нововиявленими обставинами, ОСОБА_1 обґрунтовувала свою заяву тим, що суд апеляційної інстанції, вирішуючи спір, неправильно застосував норми статей 23, 34 Закону України «Про іпотеку», оскільки не встановив правових підстав реєстрації права власності на спірне майно за попереднім власником ОСОБА_3 .

При цьому, колегія суддів враховує, що доводи заяви ОСОБА_1 про перегляд постанови Одеського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року за нововиявленими обставинами є повністю ідентичними доводам касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2016 року та постанову Одеського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року, поданої останньою до Верховного Суду у травні 2019 року.

Верховний Суд, залишаючи без задоволення своєю постановою від 01 жовтня 2020 року касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , та залишаючи без змін рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2016 року в частині, яка не змінена і не скасована апеляційним судом, та постанову Одеського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року, надав правову оцінку вказаному доводу касаційної скарги ОСОБА_1 (який є аналогічним доводу заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами), та зазначив, що до ОСОБА_1 , як нового власника спірного нерухомого майна, яке є предметом іпотеки, відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку», перейшли всі права та обов`язки за іпотечними договорами.

Підстави реєстрації права власності на вказане майно за попереднім власником ОСОБА_3 не мають правового значення для вирішення даного спору.

За частиною першою статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України визначено, що підставами для перегляду рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.

Нововиявленими обставинами за своєю юридичною суттю є фактичні дані, що у встановленому порядку спростовують факти, які були покладені в основу судового рішення.

Для вирішення питання про наявність підстав для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами, необхідно розрізняти поняття нововиявленої обставини (як факту) і нового доказу (як підтвердження факту).

Відповідно до частини четвертої статті 423 ЦПК України не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи, та докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.

Таким чином, до нововиявлених обставин відносяться матеріально-правові факти, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші факти, які мають значення для правильного вирішення спору і які існували на час постановлення рішення, але про які не було і не могло бути відомо особі, яка звертається з заявою про перегляд рішення суду.

Не можуть бути визнані нововиявленими обставини, щодо яких суду зрозуміло, що вони були відомі (або мали бути відомі) заявнику на час розгляду справи.

Нова обставина, що з`явилася або змінилася після розгляду справи, не є підставою для перегляду справи. Не вважаються нововиявленими нові обставини, які виявлені після ухвалення судом рішення, а також зміна правової позиції суду в інших подібних справах.

Не можуть вважатися нововиявленими ті обставини, що встановлюються на підставі доказів, які не були своєчасно подані сторонами чи іншими особами, які беруть участь у справі.

Обставини, що виникли чи змінилися після ухвалення судом рішення, а також обставини, на які посилався учасник судового процесу у своїх поясненнях, апеляційній та касаційній скарзі, або які могли бути встановлені в разі виконання судом вимог процесуального закону, теж не можуть визнаватися нововиявленими.

Таким чином, оскільки обставина, на яку посилалась ОСОБА_1 у заяві про перегляд постанови Одеського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року за нововиявленими обставинами - необхідність встановлення судом правових підстав реєстрації права власності на спірне майно за попереднім власником ОСОБА_3 , є повністю ідентичною доводам касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2016 року та постанову Одеського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року, який вже надано правову оцінку Верховним Судом у постанові від 01 жовтня 2020 року, - то колегія суддів доходить до висновку, що зазначена ОСОБА_1 обставина не є нововиявленою обставиною для перегляду оскаржуваного судового рішення.

Крім того, питання щодо правомірності реєстрації права власності на іпотечне майно за особою, яка не приймала участі у справі - ОСОБА_3 , не може бути предметом розгляду при вирішенні питання про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів. Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного й обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 09 червня 2011 року у справі «Желтяков проти України» («Zheltyakov v. Ukraine», заява № 4994/04, § 42-43)).

Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими учасникам справи, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами. Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду за нововиявленими обставинами судового рішення.

Тобто, нововиявленою може бути визнана лише та обставина, яка існувала в об`єктивній дійсності на момент ухвалення рішення, проте не була відома заявнику, а підставою перегляду є наявність обставини, що може істотно вплинути на вирішення справи. Не може вважатися нововиявленою обставина, яка ґрунтується на переоцінці тих доказів, які вже оцінювалися судом у процесі розгляду справи.

He вважаються нововиявленими обставинами нові докази, які виявлені після постановлення рішення суду, а також зміна правової позиції суду в інших подібних справах.

Процедури перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами повинні відповідати вимогам статті 6 Конвенції, положенням законодавства України та мають бути збалансовані з ефективністю правового захисту і обов`язковістю остаточних рішень судів усіх інстанцій, як найважливіших аспектів реалізації принципу верховенства права.

Із пунктів 27, 28 рішення Європейського Суду з прав людини від 18 листопада 2004 року у справі № 69529/01 «Правєдная проти Росії» (Pravednaya v. Russia) та пункту 46 рішення Європейського Суду з прав людини від 06 грудня 2005 року у справі № 19960/04 «Попов проти Молдови» (Popov v. Moldova) вбачається, що процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду справи. Судова колегія вважає за необхідне звернути увагу на те, що одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, новий розгляд справи, провадження у якій було закінчено остаточним рішенням, можливий у зв`язку з нововиявленими обставинами на вимогу сторони провадження лише у разі необхідності виправлення суттєвих помилок правосуддя, коли така процедура застосовується у спосіб, сумісний зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Принцип юридичної визначеності передбачає повагу до остаточності судових рішень та полягає у тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру. (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Желтяков проти України»).

У зв`язку із наведеним, суд апеляційної інстанції доходить до висновку про відсутність підстав для перегляду постанови Одеського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року за нововиявленими обставинами, оскільки обставини, на які посилається ОСОБА_1 , не є нововиявленими у розумінні статті 423 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 423, 429, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд постанови Одеського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року за нововиявленими обставинами відмовити.

Постанову Одеського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року залишити в силі.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 13 грудня 2022 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді О.В. Князюк

О.М. Таварткіладзе