БРОВАРСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
провадження № 2/361/1592/22, cправа № 361/9386/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«28» листопада 2022 року м.Бровари Київської області

Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого - судді Василишина В.О.,

за участю секретарів судових засідань: Шаварин С.С., Гафінчук Т.В., Степанюк А.О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Державна казначейська служба України,

представник позивача ОСОБА_1 адвокат Марч Олена Вікторівна;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданих внаслідок незаконного кримінального переслідування,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним вище позовом, який обґрунтовується тим, що вироком Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 грудня 2017 року її виправдано за пред`явленим їй правоохоронними органами обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті

366 Кримінального кодексу України (далі КК України).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року та постановою Верховного Суду від 24 липня 2019 року виправдувальний вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

На переконання позивача їй правоохоронними органами була завдана моральна шкода, оскільки досудове розслідування проводилося з істотним порушенням її прав, тривало понад визначені чинним законодавством процесуальні строки, судовий розгляд справи затягувався також через непрофесійні та умисні дії співробітників цих органів державної влади.

Позивач ОСОБА_1 перебувала під слідством та судом упродовж 1 021 дня, або 2 роки 9 місяців та 17 днів, а саме з 21 січня 2016 року (дата повідомлення їй про підозру у вчиненні злочину) і до 06 листопада 2018 року (дата постановлення ухвали Київським апеляційним судом).

Загалом цей період тривав 3 роки 6 місяців 5 днів, тобто до дня прийняття остаточної постанови у справі Верховним Судом.

Позивач понесла матеріальні збитки, які полягають у витратах на юридичну допомогу, проїзд, оплату житлово-комунальних послуг, проведення експертизи, у втратах заробітної плати та несплачені платежі на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Внаслідок незаконного кримінального переслідування позивачу завдано матеріальну шкоду, загальна сума якої, з урахуванням індексу інфляції, трьох відсотків річних та пені, становить 2 921 334 грн. 77 коп. (- витрати на оплату послуг адвокатів та проведення судової психологічної експертизи на назальну суму 40 714 грн. 70 коп.; - витрати, по`вязані з прибуттям до слідчого, прокурора, суду упродовж 2015-2021 років на загальну суму 72 376 грн. 00 коп.; - витрати на оплату житлово-комунальних послуг з жовтня 2015 року по вересень 2021 року на загальну суму 23 131 грн. 96 коп.; - інші витрати з 2017 року по 2021 рік на загальну суму 58 815 грн. 04 коп., у тому числі на послуги зв`язку та інформатизації (телефон, Інтернет, пошта) на суму 14 769 грн. 70 коп., придбання канцелярського приладдя, кодексів, паперу на суму 1 321 грн. 34 коп., утримання автомобіля (придбання полісів обов`язкового страхування, запчастин на суму 9 427 грн. 90 коп., особисте лікування на суму 32 309 грн. 83 коп., витрати на отримання матеріалів у кримінальному провадженні (судовий збір, комісія банку) на суму 986 грн. 27 коп.; - амортизація транспортного засобу за період з жовтня 2015 року по вересень 2021 року на загальну суму 151 222 грн. 22 коп.; - втрачений заробіток та несплачені платежі на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з жовтня 2015 року по вересень 2021 року на загальну суму 1 185 937 грн. 00 коп.

Моральна шкода, яка завдана позивачу, полягає у тому, що через незаконні дії органів досудового слідства та прокуратури, нехтуванням вимог кримінально-процесуального законодавства, залишення без розгляду численних клопотань сторони обвинувачення, їй була пред`явлена необґрунтована підозра у вчиненні кримінального правопорушення. ОСОБА_1 була змушена весь свій час витрачати на доведення своєї невинуватості, спростування безпідставних звинувачень, відновлення справедливості, замість того, щоб повноцінно жити, працювати, спілкуватися з родиною.

Негативний вплив безпідставного кримінального переслідування на життя та свідомість ОСОБА_1 , значні порушення життєвого укладу та моральні страждання, які вона понесла через неможливість тривалого відновлення своїх прав, спричинили їй моральну шкоду.

Під час усього досудового розслідування позивач неодноразово подавала до правоохоронних органів відомості, які підтверджують її невинуватість та непричетність до вчинення кримінального правопорушення, однак вони були залишені поза увагою.

На стадії досудового розслідування позивач була позбавлена права на захист, оскільки повідомлення про підозру від 21 січня 2016 року вона отримала лише 13 червня 2016 року, вже після того, як досудове розслідування було завершене.

Численні звернення щодо порушення вимог чинного законодавства під час досудового розслідування та її непричетності до вчинення кримінального правопорушення, яке інкримінували позивачу, вона направляла до Броварської місцевої прокуратури, Генеральної прокуратури України, Національної поліції України, Служби безпеки України. Разом з тим, доводи ОСОБА_1 не перевірялися, а навпаки сторона обвинувачення продовжувала процедуру притягнення її до кримінальної відповідальності.

За місцем роботи та проживання сім`я ОСОБА_1 користувалася повагою. Незаконна підозра у вчиненні кримінального правопорушення, безпідставні звинувачення, які описані у повідомленні прокуратури Київської області, «поклали тінь» на репутацію позивача, яку вона добивалася роками своїм сумлінним ставленням до навчання та роботи, своєю повагою до оточуючих.

До цього часу на офіційному Інтернет сайті Київської обласної прокуратури розміщено публікацію від 04 серпня 2016 року «Черговий обвинувальний акт щодо високопосадовців скеровано до суду прокуратурою Київської області», з якого слідує, що прокуратура Київської області повідомляє про завершення досудового розслідування та направлення до суду обвинувального акту у тому числі «… щодо заступника голови однієї з районних державних адміністрацій Київської області та її підлеглих, у тому числі начальника відділу соціально-економічних питань розвитку управління економіки адміністрації, які за попередньою змовою групою осіб внесли завідомо неправдиві відомості до ряду офіційних документів».

При цьому стороною обвинувачення не оприлюднено жодного повідомлення про те, що всі три судові інстанції постановили відносно позивача виправдувальний вирок. Відтак і на сьогоднішній день жодні вибачення не були принесені позивачу.

Все це негативно вплинуло на відносини ОСОБА_1 з оточуючими. Вона перестала виходити на вулицю, оскільки їй було боляче терпіти докірливі погляди, сповнені неповаги, відчуття зневаження від оточуючих.

Людські пересуди в селі, небажання сусідів спілкуватися, втрачена довіра знайомих завдали і досі завдають ОСОБА_1 моральних страждань.

Наслідком незаконного кримінального переслідування стало і звільнення позивача з роботи. Численні запити, клопотання, виїмки, допити працівників Броварської райдержадміністрації спровокували негативне ставлення до позивача як звичайних працівників державної установи, так і її керівництва. Через це ОСОБА_1 була вимушена звільнитися з роботи за угодою сторін та залишитися без засобів до існування.

Протягом шести років позивач не могла влаштуватися на роботу, оскільки відмовлялися брати особу, яка притягалася до кримінальної відповідальності. Також ОСОБА_1 втратила можливість працевлаштуватися і за кордоном, оскільки у довідці про несудимість до серпня 2020 року значилося, що вона притягується до кримінальної відповідальності.

Відповідно до довідок, які позивачу були видані, станом на 13 січня 2020 року,

29 квітня 2020 року ОСОБА_1 є особою, яку 21 січня 2016 року прокуратурою Київської області повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 366 КК України, в кримінальному провадженні № 0000063, яке направлене до суду з обвинувальним актом 27 липня

2016 року. Відомості про результати судового розгляду кримінального провадження до МВС України не надходили.

Лише у липні 2020 року позивачу видано довідку МВС серії ІІА № 1822089 про те, що станом на 04 липня 2020 року вона до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває.

Як видно з висновку експерта Кропивницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 10 вересня 2021 року № 276/2768/21-27 за наслідками проведення судової психологічної експертизи незаконне обвинувачення у скоєнні кримінального правопорушення та тривале за часом доведення невинуватості ОСОБА_1 у ньому призвело до негативних наслідків, а саме порушення самопочуття, психологічні розлади на фоні душевних переживань, занепокоєності, постійного нервування, приниження, страху та повного відчаю. Тривалий час порушений життєвий ритм, погіршилися відносини з оточуючими, зруйнована ділова репутація, неможливість самореалізації в сферах сімейних та дружніх стосунків. ОСОБА_1 була вимушена витрачати додаткові зусилля для пошуку заробити собі на життя, проте через безпідставні обвинувачення була позбавлена такої можливості.

За висновками експерта психологічний вплив психотравмуючої ситуації мав для ОСОБА_1 глибокий та тривалий характер, що зумовило тривалі негативні зміни психоемоційної і соціальної сфер існування, втрачені життєві та професійні зв`язки, неможливість продовжувати звичне активне життя та плин буття особистості, з допущенням обмеження прав і свобод та приниженням честі і гідності як громадянина.

ОСОБА_1 у зв`язку з вищевказаною ситуацією з психологічної точки зору нанесено моральну шкоду. Рекомендована сума грошової компенсації завданої

ОСОБА_1 моральної шкоди може дорівнювати грошовому еквіваленту

540 мінімальних заробітних плат, установлених на момент розгляду справи судом.

Згідно з статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» розмір мінімальної щомісячної заробітної плати з 01 січня становить 6 000 грн. 00 коп.

Таким чином, з урахуванням висновку експерта, розмір моральної шкоди становить 3 240 000 грн. 00 коп.

У позовній заяві ОСОБА_1 просить суд стягнути з відповідача за рахунок коштів Державного бюджету України на її користь в рахунок відшкодування матеріальних збитків 2 921 334 грн. 77 коп., а на відшкодування моральної шкоди 3 240 000 грн. 00 коп. Зобов`язати Державну казначейську службу України виплатити за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 на відшкодування матеріальних збитків 2 921 334 грн. 77 коп., на відшкодування моральної шкоди 3 240 000 грн. 00 коп.

У відзиві на позов відповідач Державна казначейська служба України зазначає, що ця служба є неналежним відповідачем у справі. Відповідач жодних прав та інтересів позивача не порушував, не вступав у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдав. Відповідачами у справі повинні бути правоохоронні органи. ОСОБА_1 обрала невірний спосіб захисту порушених прав.

Законодавством не передбачено нарахування індексу інфляції, трьох відсотків річних, пені при визначенні розміру завданої шкоди.

У позові відсутнє обґрунтування тощо, що матеріальні витрати позивача були пов`язані виключно з притягненням її до кримінальної відповідальності, наявність причинно-наслідкового зв`язку між цими обставинами та обґрунтування того, що у випадку відсутності факту притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_1 була б звільнена від обов`язку сплачувати кошти на придбання полісу про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, чи не відбулася б амортизація автомобіля у зв`язку з його використанням.

Також відсутні докази причинно-наслідкового зв`язку з проведенням лікування позивача саме через притягнення її до кримінальної відповідальності.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Марч О.В. підтримали заявлені позовні вимоги й просили їх задовольнити. Надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві обставинам.

У судове засідання відповідач Державна казначейська служба України представника не направила. Про день, час та місце розгляду справи відповідач повідомлявся у встановленому цивільним процесуальним законодавством порядку. Причини не явки до суду не повідомлені.

Заслухавши пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, дослідивши зібрані по справі докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Вироком Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 грудня

2017 року виправдано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у пред`явленому обвинуваченні за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 366 КК України у зв`язку з не доведенням, що вчинено кримінальне правопорушення, злочин, передбачений частиною першою статті 366 КК України.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року залишено без зміни вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 грудня

2017 року.

Постановою Верховного Суду від 24 липня 2019 року залишено без змін вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 грудня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року.

Органом досудового розслідування ОСОБА_1 разом з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 обвинувачувалися у видачі службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів, тобто у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною першою статті 366 КК України.

Так, 20 вересня 2013 року службові особи: начальник юридичного відділу апарату Броварської районної державної адміністрації Мартиненко В.В., начальник відділу соціально-економічного розвитку, транспорту та інвестицій управління економічного розвитку, торгівлі та промисловості Броварської районної державної адміністрації Козачок О.В., державний адміністратор апарату Броварської районної державної адміністрації Примак Р.П., перебуваючи в приміщенні Броварської районної державної адміністрації за адресою: Київська область, місто Бровари, вулиця Гагаріна, будинок 15, у невстановлений досудовим розслідуванням час, діючи умисно, усвідомлюючи неминучість настання суспільно-небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, будучи членами робочої групи з обстеження приймальних пунктів по заготівлі металобрухту на підставі розпорядження голови Броварської районної державної адміністрації

Іваненка П.П. від 03 червня 2013 року № 372, підписали та видали ТОВ «ОПТ СТАЛЬ» акти № 58 і № 59 обстеження місцевими державними адміністраціями спеціалізованих підприємств, їх приймальних пунктів та приймальних пунктів спеціалізованих металургійних переробних підприємств (брухт чорних та кольорових металів), в яких підтвердили наявність в селищі міського типу Калинівка Броварського району Київської області по вулиці Ігорева, 2, корпус 6 орендованої у СФГ «Нива» на підставі договорів оренди строком до 10 вересня 2014 року земельної ділянки з твердим покриттям загальною площею 1540 кв.м., з площею на якій безпосередньо буде зберігатися та перероблятися металобрухт чорних металів площею 1000 кв.м. та брухт кольорових металів 500 кв.м., брухтопереробного, вантажопідйомного, вагового обладнання, а також обладнання для проведення радіаційного контролю, якого фактично там ніколи не було, а земельна ділянка загальною площею 1540 кв.м., орендована у СФГ «Нива» з твердим покриттям загальною площею 1540 кв.м. площею, на якій безпосередньо буде зберігатися та перероблятися металобрухт чорних металів площею 1000 кв.м. та брухт кольорових металів площею 500 кв.м. ніколи ТОВ «ОПТ СТАЛЬ» в оренду не передавалось.

Крім цього, 23 липня 2014 року службові особи: начальник юридичного відділу апарату Броварської районної державної адміністрації Мартиненко В.В., начальник відділу соціально-економічного розвитку, транспорту та інвестицій управління економічного розвитку, торгівлі та промисловості Броварської районної державної адміністрації Козачок О.В., державний адміністратор апарату Броварської районної державної адміністрації ОСОБА_3 , заступник голови Броварської районної державної адміністрації Прянішнікова К.В., перебуваючи в приміщенні Броварської районної державної адміністрації за адресою: вулиця Гагаріна, будинок 15, місто Бровари, Київська область, у невстановлений досудовим розслідуванням час, діючи умисно, усвідомлюючи неминучість настання суспільно-небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, будучи членами робочої групи з обстеження приймальних пунктів по заготівлі металобрухту на підставі розпорядження голови Броварської районної державної адміністрації Кищука О.Є. від 08 липня 2014 року № 479, підписали та видали

ТОВ «Проф-Сталь» акти №№ 85, 86 обстеження місцевими державними адміністраціями спеціалізованих підприємств, їх приймальних пунктів та приймальних пунктів спеціалізованих металургійних переробних підприємств (брухт чорних та кольорових металів), в яких підтвердили наявність в селищі міського типу Калита Броварського району Київської області по вулиці Ігорева, 2 корпус 6 орендованої у СФГ «Нива» на підставі договору оренди від 07 липня 2014 року № 5, строком до 07 липня 2015 року земельної ділянки з твердим покриттям загальною площею 1540 кв.м., з площею на якій безпосередньо буде зберігатися та перероблятися брухт чорних металів площею

1000 кв.м. та брухт кольорових металів 500 кв.м., брухтопереробного, вантажопідйомного, вагового обладнання, а також обладнання для проведеня радіаційного контролю, якого фактично там ніколи не було, а земельна ділянка загальною площею 1540 кв.м. орендована у СФГ «Нива» з твердим покриттям загальною площею 1540 кв.м., з площею на якій безпосередньо буде зберігатися та перероблятися металобрухт чорних металів площею 1000 кв.м. та брухт кольорових металів 500 кв.м. ніколи ТОВ «Проф-Сталь» в оренду не передавалось.

Суди виходили з того, що ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 підлягають виправданню з тих підстав, що під час розгляду справи прокурором не було доведено наявності діяння, тобто видачі вищезазначеними службовими особами завідомо неправдивих офіційних документів, що є необхідною умовою складу злочину, передбаченого частиною першою статті 366 КК України.

Відповідно до частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Частиною п`ятою статті 9, частиною шостою статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, частини п`ятої статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Виходячи з положень частини другої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено також у статтях 56, 62 Конституції України, статтях 1167, 1176 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частинами першою третьою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації. Моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

За змістом положень статей 15, 16 ЦК України, - кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

За нормами частини першої статті 1166 ЦК України завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією або бездіяльністю органу держаної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування, незалежно від вини цих органів.

Згідно з частинами 1, 2, 7 статті 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон№ 266/94-ВР).

Згідно з статтею 1 Закону № 266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених Законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

Частиною другою статті 1 Закону № 266/94-ВР встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку судуу.

Відповідно до статті 3 Закону № 266/94-ВР, - у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому юридичної допомоги.

Оскільки встановлено, що ОСОБА_1 було виправдано у пред`явленому їй органами досудового розслідування обвинуваченні, судові рішення набрали законної сили, то вона має право на відшкодування завданої їй шкоди.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала під слідством та судом упродовж 1 021 дня, або 2 роки 9 місяців та 17 днів, а саме з 21 січня 2016 року (дата повідомлення їй про підозру у вчиненні злочину) і до 06 листопада 2018 року (дата постановлення ухвали Київським апеляційним судом).

У відповідності до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

З аналізу практики ЄСПЛ щодо тлумачення положення «розумний строк» вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ і було б неприродно встановлювати один строк у конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин (рішення у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства»).

У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення.

Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює весь період провадження.

У кримінальному провадженні відлік часу, на думку ЄСПЛ, починається з моменту висунення обвинувачення в широкому розумінні цих слів. Тобто сюди включається й арешт, і початок слідства, коли особу притягують як підозрювану, і повідомлення про кримінальне переслідування, й «інші дії, що мають на увазі схожі твердження і що істотно впливають на становище підозрюваного» (справа «Екле проти ФРН»).

У п. 253 рішення ЄСПЛ від 21.04.2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» йдеться: «Суд зазначає, що момент, з якого ст. 6 починає застосовуватись до «кримінальних» питань, залежить від обставин справи. Провідне місце, яке займає в демократичному суспільстві право на справедливий судовий розгляд, спонукає

Суд віддавати перевагу «сутнісній», а не «формальній» концепції «обвинувачення», про яке йдеться у п. 1 ст. 6 (див. п. 62 рішення ЄСПЛ від 18.01.2007 року у справі «Шубінський проти Словенії»)».

Відповідно до частини першої статті 12 Закону № 266/94-ВР розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу).

У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства

може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку. Згідно з частиною другою статті 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 03 жовтня 2001 року

№ 12-рп/2001 у справі про відшкодування шкоди державою, структура бюджетної класифікації України у функціональній структурі видатків України не передбачає видатків (коштів) на відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю судів та правоохоронних органів, за рахунок видатків на їх утримання. Конституція України гарантує громадянам у таких випадках право на відшкодування шкоди за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання цих органів.

Згідно з пунктом першим Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України (далі - Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Згідно з пунктом четвертим даного Положення Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

У пунктах 3, 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів. Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) у тому числі шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, частини п`ятої статті 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Вступивши до Ради Європи (1995 р.) і ратифікувавши 17 липня 1997 р. зазначену Конвенцію та ряд Протоколів до неї (Перший протокол і Протоколи №№ 2, 4. 7 та 11), Україна визнала її чинність у національній правовій системі та обов`язковість рішень Європейського Суду з прав людини з усіх питань, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Застосування положень Європейської конвенції та прецедентної практики Європейського Суду з прав людини національними судами при вирішенні справ про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності, є необхідним, оскільки відповідно до статті

9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства.

У відповідності до пункту 5 статті 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування.

Європейський Суд з прав людини в рішенні по справах «Світлорусов проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Корнейкова проти України», «Мироненко і Мартенко проти України» констатував порушення пункту 5 статті 5 Конвенції з огляду на неможливість для заявників отримати відшкодування шкоди, завданої національними органами у контексті провадження в їхніх кримінальних справах.

Таким чином, проаналізувавши надані суду докази у їх сукупності, враховуючи обставини, викладені у вироку суду про визнання позивача невинним в інкримінованому їй злочиі, який набрав законної сили, суд приходить до висновку про доведеність факту понесення позивачем моральних страждань та переживань з приводу порушеної кримінальної справи та розгляду кримінального провадження, що призвели до зміни звичного укладу життя та порушення нормальних життєвих зав`язків.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті

3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» , провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

У відповідності до ч. 4 ст. 17 Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", якщо для з`ясування обставин щодо наявності у громадянина моральної шкоди виявиться потреба в спеціальних знаннях, суд може призначити належну експертизу, висновок якої оцінюється поряд з іншими доказами у справі.

Мотивуючи заподіяну шкоду позивач зазначала, у зв`язку з порушенням проти неї кримінальної справи, вона зазнала негативного впливу та була змушена пристосовуватися до несприятливих умов, у неї погіршились її відносини з оточуючими, вона повина була виправдовуватися перед родичами, друзями, колегами, що принизило її честь, гідність та ділову репутацію, а тривала нервова напруга призвела до появи негативних змін у стані здоров`я, таких як швидка втомлюваність, пасивність, знижений настрій, пригніченість, образливість, чутливість, замикання в собі, фіксованість на негативних переживаннях, невпевненість у собі.

Відповідно до частин другої, третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди, визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Згідно із частинами п`ятою, шостою статті 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Судом з`ясовано чинники, які враховуються під час визначення розміру відшкодування, а саме негативні наслідки, які продовжувалися для позивача до винесення виправдального вироку, щодо неї, тобто враховано характер і обсяг страждань, яких зазнала позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у її життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Як роз`яснено у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Приймаючи до уваги вищевикладене та з урахуванням часу перебування позивача під слідством і судом, суд прийшов до висновку, що в даному випадку підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 50 000 грн. 00 коп.

При цьому суд критично відноситься до наданого позивачем висновку експерта Кропивницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 10 вересня 2021 року № 276/2768/21-27 в частині визначення розміру завданої ОСОБА_1 моральної шкоди.

Статтею 102 ЦПК України визначено, що висновок експерта це докладний опис поведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом також про відповідальність за відмову без поважних причини від виконання покладених на нього обов`язків.

Цим вимогам цивільного процесуального законодавства наданий позивачем до суду висновок експерта Кропивницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 10 вересня 2021 року № 276/2768/21-27 відповідає не в повній мірі, оскільки на переконання суду не містить докладного опису досліджень по кожному критерію визначення розміру моральної шкоди щодо кожної з обставин, які мали місце під час досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи щодо ОСОБА_1 .

Крім того, наведені у висновку розрахунки грошової компенсації за спричинену моральну шкоду, завдану позивачу, є лише науково-практичною рекомендацією для визначення характеру та ступеня моральних страждань з урахуванням індивідуально-особистих властивостей позивача і суб`єктивних наслідків зазначеної ситуації.

У висновку зазначений орієнтовний розмір компенсації ОСОБА_1 моральної (немайнової) шкоди, а тому суд у сукупності з іншими доказами у справі перевірив визначений розмір відшкодування моральної шкоди та прийшов до висновку про його надмірність з урахуванням глибини та тривалості моральних страждань позивача.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV (Станков) v. BULGARIA (Болгарії) § 62, ЄСПЛ від

12 липня 2007 року).

Згідно позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц, визначаючи розмір моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню внаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду, суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Здійснення безпосереднього списання коштів казначейством передбачено п. 35 Постанови Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників».

Відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, Державна казначейська служба України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня

2011 року №845 (у редакції від 30 січня 2013 року) (далі - Порядок).

Відповідно до пунктів 35, 38 цього Порядку, Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду. З огляду на викладене, суд вважає за можливе зобов`язати Державну казначейську службу України виплатити з рахунку державного бюджету позивачу в рахунок відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 394600,00 грн.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, загальна сума якої, з урахуванням індексу інфляції, трьох відсотків річних та пені, становить 2 921 334 грн. 77 коп. (- витрати на оплату послуг адвокатів та проведення судової психологічної експертизи на назальну суму 40 714 грн. 70 коп.; - витрати, по`вязані з прибуттям до слідчого, прокурора, суду упродовж 2015-2021 років на загальну суму 72 376 грн. 00 коп.; - витрати на оплату житлово-комунальних послуг з жовтня 2015 року по вересень 2021 року на загальну суму 23 131 грн. 96 коп.; - інші витрати з 2017 року по 2021 рік на загальну суму 58 815 грн. 04 коп., у тому числі на послуги зв`язку та інформатизації (телефон, Інтернет, пошта) на суму 14 769 грн. 70 коп., придбання канцелярського приладдя, кодексів, паперу на суму 1 321 грн. 34 коп., утримання автомобіля (придбання полісів обов`язкового страхування, запчастин на суму 9 427 грн. 90 коп., особисте лікування на суму 32 309 грн. 83 коп., витрати на отримання матеріалів у кримінальному провадженні (судовий збір, комісія банку) на суму 986 грн. 27 коп.; - амортизація транспортного засобу за період з жовтня 2015 року по вересень 2021 року на загальну суму 151 222 грн. 22 коп.; - втрачений заробіток та несплачені платежі на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з жовтня 2015 року по вересень 2021 року на загальну суму 1 185 937 грн. 00 коп., то суд приходить до висновку, що вони не підлягають задоволенню через недоведеність, оскільки не встановлено причинно-наслідковий зв`язок їх заподіяння позивачу саме через пред`явлення їй обвинувачення у скоєнні злочину, проведення досудового розслідування та судового розгляду справи.

Усі наголошені вище витрати, які понесла позивач не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з розслідуванням та розглядом кримінальної справи щодо неї, оскільки такого не встановлено.

Позивач звільнена з роботи за угодою сторін, а не з іншої негативної для неї підстави. Витрати, по`вязані з лікуванням та поновленням стану здоров`я мають місце, однак вони також не підтверджують необхідність їх понесення через отримання захворювань саме через ситуацію, яка мала місце у її житті, пов`язану з притягненням до кримінальної відповідальності. Те саме стосується витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання канцелярського приладдя, утримання та експлуатацію автомобіля тощо.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині першій статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею

6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада

1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та,що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Як випливає із статті 1166 ЦК України, відшкодування шкоди можливе за таких умов: 1) завдано шкоди особистим немайновим правам або майну фізичної або юридичної особи; 2) дії або бездіяльність, якими завдана шкода, є неправомірними.

3) причинний зв`язок між протиправними діями правопорушника і шкодою, яка виникла; 4) вина особи, яка завдала шкоду. При цьому діє презумпція (припущення) вини порушника: якщо потерпілий довів наявність шкоди, то боржник має довести відсутність такої.

Таким чином, зобов`язання у зв`язку з заподіянням шкоди виникає при наявності трьох умов (крім наявності підстави виникнення завдання шкоди), з яких дві носять об`єктивний характер і одна суб`єктивний. У сукупності всі вони складають «генеральний делікт», формула якого наступна: хто заподіяв іншому шкоду, зобов`язаний її відшкодувати.

Умови цивільно-правової відповідальності поділяють на «позитивні» (настання шкоди, причинний зв`язок між шкодою і поведінкою особи, що заподіяла шкоду їх наявність доводиться зацікавленою особою для виникнення відповідальності), і «негативні», перешкоджаючі її настанню (вина, завдання шкоди правомірними діями їх відсутність/наявність доводиться зацікавленою особою, щоб не допустити виникнення відповідальності).

Встановлені у статті 1166 ЦК умови відшкодування шкоди поширюється на всі норми, що входять до глави 82 ЦК, тією мірою, в якій їх не змінюють спеціальні правила, передбачені окремими статтями цієї глави. Названі умови разом із фактом заподіянням шкоди є підставами й юридичної відповідальності, вони утворюють одночасно і склад правопорушення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, то відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З огляду на викладене позов ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди підлягає задоволенню частково. Позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування матеріальних збитків задоволенню не підлягають через їх недоведеність.

Керуючись статтями 264, 265, 354 ЦПК України, Броварський міськрайонний суд Київської області,

в и р і ш и в:

Позов задовольнити частково.

Стягнути за рахунок коштів державного бюджету з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн. 00 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державної казначейської служби України на користь держави судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, то зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення суду виготовлено 23 грудня 2022 року.

Суддя В.О.Василишин