Номер провадження: 22-ц/813/4223/22
Справа № 521/3275/20
Головуючий у першій інстанції Мурзенко М. В.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.12.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Заїкіна А. П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря Власенко С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 липня 2021 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Європартнер фінанс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

встановив:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2020 року до Малиновського районного суду м.Одеси звернувся представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Європартнер фінанс» з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором про стягнення солідарно з відповідачів заборгованості за кредитним договором № 014/1581/74/04503 від 10 вересня 2007 року, укладеним між відповідачем ОСОБА_2 та ВАТ «Ерсте Банк» станом на 17 січня 2018 року в загальній сумі 638 184 грн. 49 коп. та судові витрати.

Позов обґрунтовано тим, що 10 вересня 2007 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Ерсте Банк» був укладений кредитний договір № 014/1581/74/04503 за умовами якого відповідачу ОСОБА_2 було надано кредит в розмірі 48700 доларів США, на умовах строковості та відплатності, проте відповідач в порушення умов кредитного договору належним чином свої зобов`язання щодо погашення кредиту та нарахованих за користування кредитними коштами відсотків не виконувала, у зв`язку із чим станом на 17 січня 2018 року за вказаним договором наявна заборгованість в загальній сумі 638 184 грн. 49 коп., в т.ч. прострочена заборгованість за кредитом 96 262 грн 84 коп, строкова заборгованість за кредитом 469 987 грн. 77 коп., прострочена заборгованість за відсотками 44 818 грн 77 коп, строкова заборгованість за відсотками 1464 грн 49 коп, пеня 25 650 грн 62 коп, в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором було укладено договір поруки № 014/1581/74/04503/2 від 10 вересня 2007 року, за яким відповідач ОСОБА_1 зобов`язався відповідати перед банком за належне виконання позичальником ОСОБА_2 своїх зобов`язань за укладеним кредитним договором. Позивачу було відступлено право вимоги за вказаними договорами, заборгованість за кредитним договором не погашена, у зв`язку із чим він звернувся з відповідним позовом до суду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 04 липня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Європартнер фінанс» суму заборгованості за кредитним договором № 014/1581/74/04503 від 10 вересня 2007 року станом на 17 січня 2018 року в сумі 446 708 грн. 53 коп., в т.ч. заборгованість за кредитом 383127 грн. 92 коп., заборгованість за відсотками за користування кредитом 40939 грн. 35 коп., пеня 22641 грн. 26 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в рівних частках з кожного на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Європартнер фінанс» судовий збір в сумі 6700 гривень 64 копійки.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду 28.08.2021 року ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, відповідно до вимог якої апелянт просить суд рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 липня 2021 року в частині стягнення 133 978,23 грн суми заборгованості за тілом кредиту та 8 903,62 грн заборгованості за відсотками скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ТОВ «Європартнер Фінанс» до ОСОБА_1 . ОСОБА_2 відмовити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт не погоджується в повній мірі з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

ОСОБА_1 зазначає, що вирішуючи спір у даній справі суд першої інстанції дійшов до правильних висновків про необхідність застосування до частини позовних вимог ТОВ «Європартнер Фінанс» наслідків спливу строків позовної давності.

Та, однак, розмір заборгованості за кредитним договором, що була стягнута судом з відповідачів, визначена судом невірно.

Так, в мотивувальній частині свого рішення, суд першої інстанції прийняв як доказ та послався на нього, в обґрунтування рішення, розрахунок заборгованості за договором №014/1581/74/04503 від 10.09.2007 року за підписом уповноваженої особи на ліквідацію ПУАТ «Фідобанк» Коваленко О.В.

Однак, згідно з даним розрахунком, розмір кредитної заборгованості у період з 26.02.2017 року по 09.09.2020 року ( тобто. В межах позовної давності) складає 249 149.69 грн, тоді як за оскаржуваним рішенням суд першої інстанції стягнув з відповідачів 383 127,92 грн.

Аналогічним чином згідно з даним розрахунком розмір відсотків, які мали бути сплачені у період починаючи з 26.02.2017 року, становить 32 035,75 грн, тоді як судом стягнуто з відповідача 40 939,35 грн.

Суд першої інстанції жодним чином не мотивував відхилення сум, зазначених в даному розрахунку особливо з огляду на те, що в цілому в рішенні суд посилався на цей розрахунок як на доказ.

Також судом першої інстанції не було досліджено та з`ясовано яким чином було визначено розмір заборгованості у даному договорі.

Відтак, апелянт вважає, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідачів 133 978,23 грн заборгованості за кредитом та 8903,62 грн заборгованості за відсотками прийняте з неповним з`ясування судом обставин справи, є незаконним та необґрунтованим й підлягає скасуванню в цій частині з ухваленням нового рішення про відмову у позові в даній частині.

Крім того, ОСОБА_1 вказує, що визначаючи розмір суми, яка підлягає стягненню з відповідачів у гривні суд першої інстанції виходив з курсу гривні до долара США встановленому НБУ станом на 17.01.2018 року. Однак, судом першої інстанції не було жодним чином обґрунтовано визначення курсу саме на цю дату.

Станом на день ухвалення судом рішення (17.07.2021 року) офіційний курс гривні до долара США НБУ був встановлений у розмірі 27.32 грн за 1 долар США, тоді як станом на 17.01.2018 року курс гривні до долара США становив 28,65 грн за долар США.

Безпідставне застосування судом такого курсу також призвело до необґрунтованого збільшення стягнутих з відповідачів сум, що додатково вказує на незаконність оскаржуваного судового рішення в цій частині.

Апелянт також зазначає, що судом першої інстанції було невірно застосовано до спірних правовідносин ч. 1 статті 559 ЦК України в редакції Закону України від 03.07.2018 року №2478-VIII.

Виходячи з позиції про пріоритетність норм ЦК України над нормами інших законів, висловленої Конституційним Судом України та Великою Палатою Верховного Суду, застосуванню до спірних правовідносин у даній справі підлягають саме норми статті 5 ЦК України. А отже, й ч. 1 статті 559 ЦК України саме в редакції, чинній на час укладення договору поруки від 10.09.2007 року.

Також, даною нормою передбачалося, що порука припиняється з припиненням забезпечення нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Додатковою угодою №5 від 27.05.2014 року, кредитний договір №014/1581/71/04503 від 10.09.2007 року без погодження з поручителем ОСОБА_1 був викладений у новій редакції. Зокрема, якщо в кредитному договорі в редакції 2007 року пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання встановлювалася в розмірі 0,1 % то за умовами кредитного договору пеня встановлена в розмірі облікової ставки НБУ.

Крім того, умовами кредитного договору в новій редакції за несвоєчасне виконання зобов`язань з повернення кредитну додатково передбачений штраф в сумі 1 000 грн за кожен факт порушення, чого не було передбачено в кредитному договорі у первинній редакції, забезпеченою порукою ОСОБА_1 .

Таким чином, апелянт звертає увагу суду на те, що змінами до кредитного договору від 27.05.2014 року було збільшено обсяг відповідальності ОСОБА_1 , що в силу ч. 1 статті 559 ЦК України припиняє його поруку, а протилежні висновки суду першої інстанції є необґрунтованими.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

15.11.2021 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу. У поданому відзиві, ТОВ «Європартнер Фінанс» зазначає, що вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, а отже є таким, що не підлягає скасуванню.

Позивач вважає, що ОСОБА_1 не надано жодних доказів, що підтверджують безпідставність стягнення на користь ТОВ «Європартнер Фінанс» рішенням Малиновського районного суду м. Одеса тіла кредиту в частині 133 978,23 грн та відсотків в частині 8 903,62 грн за кредитним договором з фізичною особою №014/1581/74/04503 від 10.09.2007 року.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11.10.2021 року провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 липня 2021 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Європартнер фінанс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором було відкрито.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11.10.2021 року справу було призначено до розгляду на 21 квітня 2022 року на 09 годину 45 хвилин в приміщенні Одеського апеляційного суду.

21 квітня 2022 року розгляд справи було відкладено на 15.12.2022 року о 11:15 год.

09 грудня 2022 року представником ОСОБА_1 - адвокатом Наседкіним Олегом Ігоровичем було подано клопотання про проведення судового засідання, призначеного на 15.12.2022 року на 11:15 год. в режимі відеоконференції за допомогою програмного комплексу "EasyCon" (електронна адреса для здійснення підключення за допомогою ЕЦП та обліковий запис: ІНФОРМАЦІЯ_1 , т.: НОМЕР_1 ).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12.12.2022 року клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Наседкіна Олега Ігоровича про проведення судового засідання, призначеного на 15.12.2022 року на 11:55 год. в режимі відеоконференції за допомогою програмного комплексу "EasyCon" (електронна адреса для здійснення підключення за допомогою ЕЦП та обліковий запис: ІНФОРМАЦІЯ_1 , т.: НОМЕР_1 ) задоволено.

15.12.2022 року в судовому засіданні в режимі відеоконференції участь приймав, представник ОСОБА_1 - адвокат Наседкін Олег Ігорович, апеляційну скаргу підтримав, проси суд її задовольнити в повному обсязі.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, викладення учасниками справи своєї правової позиції щодо судових витрат, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за вищевказаною явкою сторін.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що 10 вересня 2007 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Ерсте Банк» був укладений кредитний договір № 014/1581/74/04503 за умовами якого відповідачу ОСОБА_2 було надано кредит в розмірі 48700 доларів США строком до 09 вересня 2020 року зі сплатою 11,8% річних з погашенням кредиту щомісячними платежами згідно графіку платежів (додаток № 1 до вказаного договору)., що підтверджується копією вказаного договору (а.с. 13-17).

Також 10 вересня 2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Ерсте Банк» був укладений договір поруки № 014/1581/74/04503/2, за умовами якого ОСОБА_1 зобов`язався відповідати перед банком за належне виконання позичальником ОСОБА_2 своїх зобов`язань за укладеним кредитним договором, що підтверджується копією вказаного договору (а.с. 22-24).

27 травня 2014 року між правонаступником ВАТ «ЕРСТЕ БАНК» ПАТ «ФІДОБАНК» та відповідачем ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду № 5 до зазначеного кредитного договору, викладено його в новій редакції (а.с. 31-37).

Відповідно до договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 18.01.2018 року, укладеного між ПАТ «Фідобанк» та позивачем, до останнього перейшло право вимоги за укладеним між ВАТ «ЕРСТЕ БАНК» та ОСОБА_2 кредитним договором (а.с. 43-54).

19.01.2018 року та 09.02.2018 року відповідачам позивачем було направлено вимоги про погашення заборгованості в заявленій до стягнення сумі, які станом на дату розгляду справи були залишені без задоволення.

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 10 вересня 2007 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Ерсте Банк» був укладений кредитний договір № 014/1581/74/04503 за умовами якого відповідачу ОСОБА_2 було надано кредит в розмірі 48700 доларів США строком до 09 вересня 2020 року зі сплатою 11,8% річних з погашенням кредиту щомісячними платежами згідно графіку платежів (додаток № 1 до вказаного договору), що підтверджується копією вказаного договору (а.с. 13-17).

Також 10 вересня 2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Ерсте Банк» був укладений договір поруки № 014/1581/74/04503/2, за умовами якого ОСОБА_1 зобов`язався відповідати перед банком за належне виконання позичальником ОСОБА_2 своїх зобов`язань за укладеним кредитним договором, що підтверджується копією вказаного договору (а.с. 22-24).

27 травня 2014 року між правонаступником ВАТ «ЕРСТЕ БАНК» ПАТ «ФІДОБАНК» та відповідачем ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду № 5 до зазначеного кредитного договору, викладено його в новій редакції (а.с. 31-37).

Відповідно до договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 18.01.2018 року, укладеного між ПАТ «Фідобанк» та позивачем, до останнього перейшло право вимоги за укладеним між ВАТ «ЕРСТЕ БАНК» та ОСОБА_2 кредитним договором (а.с. 43-54).

19.01.2018 року та 09.02.2018 року відповідачам позивачем було направлено вимоги про погашення заборгованості в заявленій до стягнення сумі, які станом на дату розгляду справи були залишені без задоволення.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

З копії розрахунку заборгованості, доданого до договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 18.01.2018 року, укладеного між ПАТ «Фідобанк» та позивачем вбачається наявність заборгованості за кредитним договором в заявленій до стягнення сумі (а.с. 48-54), зазначений розрахунок відповідачами не спростований.

Проте, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про застосування позовної давності до частини заборгованості, що виникла до 26.02.2017 року з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до п. 1) ч. 2 ст. 258 ЦК України за вимогами про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до п. 14.10 кредитного договору в редакції додаткової угоди № 5 від 27.05.2014 року, позовна давність, що застосовується за будь-якими вимогами банку становить три роки (а.с. 36).

З матеріалів справи вбачається, що з позовом позивач звернувся до суду 26.02.2020 року шляхом відправлення позовної заяви поштою, що підтверджується відміткою на конверті (а.с. 92).

Таким чином, суд доходить висновку про відмову у стягнення суми заборгованості за кредитом, що виникла до 26.02.2017 року, тобто більш ніж за три роки до дати звернення до суду.

З додатку № 1 до кредитного договору в редакції додаткової угоди № 5 від 27.05.2014 року (а.с.36зв.-37) вбачається, що загальна сума заборгованості за тілом кредиту станом на дату укладення додаткової угоди складає 18 953,83 долари США, з яких черговими платежами до 26.02.2017 року мало бути сплачено 5582, 33 долари США (сума платежів за період по 27.01.2017 року включно згідно графіку платежів), залишок заборгованості таким чином складає 13371,5 доларів США (18953,83-5582,33), що за офіційним курсом НБУ станом на 17.01.2018 року (дата розрахунку заборгованості) складає 383127 грн. 92 коп. (13371,50 долл. США* 28,652576 грн.).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості за тілом кредиту в розмірі 383127 грн. 92 коп.

Відповідно до розділу 1 кредитного договору в редакції додаткової угоди № 5 від 27.05.2014 року (а.с. 31зв.) за користування кредитом сплачуються відсотки в розмірі 11,8 % річних.

При цьому сума відсотків нараховується виходячи з кількості днів у році 360 відповідно до п. 4.3.1. кредитного договору в редакції додаткової угоди № 5 від 27.05.2014 (а.с. 32зв.)

Сума відсотків за період з 26.02.2017 року по 17.01.2018 року (326 днів) складає 1428,82 долари США (13371,50 дол.США*11,8%/360*326днів), що за офіційним курсом НБУ станом на 17.01.2018 року (дата розрахунку заборгованості) складає 40939 грн. 35 коп. (1428,82 долл. США* 28,652576 грн.).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості за відсотками за користування кредитом в розмірі 40 939 грн. 35 коп.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, проте, вважає за необхідне також зазначити наступне.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

У статті 1 Декрету № 15-93 визначено, що терміни, які використовуються в цьому Декреті, мають таке значення:

«валютні цінності»: валюта України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України;

іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Для цілей цього Декрету надалі під термінами: «валюта України» розуміється як власне валюта України, так і платіжні документи та інші цінні папери, виражені у валюті України;

«іноземна валюта»: розуміється як власне іноземна валюта, так і банківські метали, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в іноземній валюті або банківських металах;

«валютні операції»: операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України;

«резиденти»: фізичні особи (громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання на території України, у тому числі ті, що тимчасово перебувають за кордоном;

«нерезиденти»: фізичні особи (іноземні громадяни, громадяни України, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання за межами України, в тому числі ті, що тимчасово перебувають на території України.

У статті 2 цього Декрету вказано, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України.

Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.

У статті 5 Декрету № 15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ.

У частині четвертій названої статті перераховано випадки, у разі яких індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18) вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Вказана позиція викладена також у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2022 року у справі №756/1712/21.

З огляду на зазначене, апеляційний суд зазначає, що стягненню з відповідача ОСОБА_1 на користь ТОВ «Європартнер Фінанс» підлягає сума заборгованості за тілом кредиту що складає 13371,5 доларів США та сума відсотків за період з 26.02.2017 року по 17.01.2018 року (326 днів) складає 1428,82 долари США що підлягає сплаті у гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина першастатті 13 ЦПК України).

Цей принцип диспозитивності у цивільному судочинстві реалізується шляхом вільного використання та розпорядження такими процесуальними правами, які, зокрема впливають на виникнення, рух, розвиток і закінчення судового розгляду (право на звернення з позовом, право на зміну предмета або підстав позову), випливають з участі у розгляді справи, забезпечують сторонам належний судовий захист.

Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Тобто, судом першої інстанції було зроблено висновок стосовно заявлених позовних вимог викладених в позовній заяві відповідно до вимог якої, ТОВ «Європартнер Фінанс» просило суд стягнути заборгованість за кредитним договором від 10 вересня 2007 року в сумі 638 184,49 гривень.

З огляду на зазначене, апеляційний суд віхиляє доводи апляційної скарги про те, що визначаючи розмір суми, яка підлягає стягненню з відповідачів у гривні суд першої інстанції виходив з курсу гривні до долара США встановленому НБУ станом на 17.01.2018 року, оскільки зазначене відповідало розрахунку заборгованості, та було заявлено позивачем відповідно до його вимог.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати, що на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції курс долара США встановлений НБУ України, становить 36,5686 грн за долар, та перахунок стягненої суми заборгованості за визначеним курсом що підлягає сплаті у гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, погіршить становище відповідача ОСОБА_2 яке не оскаржує вказане рішення, та буде перевищувати суму позовних вимог.

Відповідно до ст. 549-551 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до розділу 1 кредитного договору в редакції додаткової угоди № 5 від 27.05.2014 року (а.с. 32), п. 10.3. договору (а,с 34зв.) за порушення позичальником своїх зобов`язань щодо погашення кредиту встановлена пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на кожну дату існування прострочення відповідного платежу.

З розрахунку заборгованості, що є додатком до договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 18.01.2018 року, укладеного між ПАТ «Фідобанк» та позивачем вбачається наявність заборгованості за пенею за тілом кредиту 18049 грн. 82 коп. (а.с. 51-52), з яких до 26.02.2017 року нараховано 2000 грн. 71 коп.; за пенею за процентами за користування кредиту7600 грн. 80 коп. (а.с.52-53), з яких до 26.02.2017 року нараховано 1008 грн. 65 коп.

Таким чином, в межах строку позовної давності з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню сума пені в розмірі 22 641 грн. 26 коп. ((18049,82-2000,71)+(7600,8-1008,65)).

Загальна сума заборгованості за кредитним договором, що підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 складає 446 708 грн. 53 коп., в т.ч. заборгованість за кредитом 383127 грн. 92 коп., заборгованість за відсотками за користування кредитом 40939 грн. 35 коп., пеня 22641 грн. 26 коп.

Щодо вимог доводів апеляційної скарги про визнання договору поруки припиненим апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають в його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань.

Відповідно до частин першої та третьої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручителем може бути одна або кілька осіб.

Згідно з частиною першою статті 554 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Отже, порука є спеціальним додатковим майновим заходом впливу, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.

Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша та друга статті 553 ЦК України).

Відповідно до ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Зі змісту наведеної норми випливає, що порука є угодою щодо прийняття перед третьою особою на себе обов`язку поручитись перед кредитором за виконання боржником свого зобов`язання та нести відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов`язання боржником шляхом відшкодування у грошовій формі того, що не було виконане боржником.

Таким чином, порука є способом забезпечення виконання зобов`язання (у даному випадку грошового, договір поруки не створює обов`язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором.

Підстави припинення поруки наведені у статті 559 ЦК України.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до п.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 553 ЦК визначено, що поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У частині першій статті 559 ЦК України (в редакції, на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20) зазначено про те, визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності.

Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у таких випадках: кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку; особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником).

Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права.

Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх, а тому такий спосіб захисту є виключно превентивним.

Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту.

Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.

Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.

Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася.

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.

За умовами укладеного між ОСОБА_1 та ВАТ «Ерсте Банк» договору поруки № 014/1581/74/04503/2 від 10 вересня 2007 року (п. 1.2.), ОСОБА_1 зобов`язався відповідати перед банком за належне виконання позичальником ОСОБА_2 своїх зобов`язань, що випливають з кредитного договору № 014/1581/74/04503 від 10 вересня 2007 року, всіх додаткових угод до нього, в т.ч., але не виключно, зобов`язань щодо повернення кредиту, процентів, комісій, можливої неустойки (штрафу, пені).

Доводи представника відповідача щодо припинення поруки з огляду на укладення зміну умов кредитного договору, що призвело до спливу строку дії поруки приймаються судом апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Додатковою угодою №5 від 27.05.2014 року, кредитний договір №014/1581/71/04503 від 10.09.2007 року без погодження з поручителем ОСОБА_1 був викладений у новій редакції. Зокрема, якщо в кредитному договорі в редакції 2007 року пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання встановлювалася в розмірі 0,1 % то за умовами кредитного договору пеня встановлена в розмірі облікової ставки НБУ.

Крім того, умовами кредитного договору в новій редакції за несвоєчасне виконання зобов`язань з повернення кредитну додатково передбачений штраф в сумі 1 000 грн за кожен факт порушення, чого не було передбачено в кредитному договорі у первинній редакції, забезпеченою порукою ОСОБА_1 .

Таким чином, колегія суддів приймає до уваги доводи апелянта про те, що змінами до кредитного договору від 27.05.2014 року було збільшено обсяг відповідальності ОСОБА_1 , що в силу ч. 1 статті 559 ЦК України припиняє його поруку, а протилежні висновки суду першої інстанції є необґрунтованими.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, за результатами апеляційного розгляду колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2019 року скасувати в частині задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Європартнер фінанс» до ОСОБА_1 .

Постановити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Європартнер фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 014/1581/74/04503 від 10 вересня 2007 року станом на 17 січня 2018 року в сумі 446 708 грн 53 коп, в т.ч. заборгованість за кредитом 383127 грн 92 коп, заборгованість за відсотками за користування кредитом 40939 грн 35 коп, пеня 22641 грн 26 коп. відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Європартнер фінанс» судовий збір в сумі 6700 гривень 64 копійки.

Стягунти з Товариства з обмеженою відповідальністю «Європартнер фінанс» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляціної скарги в сумі 1607,42 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 19.12.2022 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: А. П. Заїкін

С.О. Погорєлова