РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2022 року

м. Рівне

Справа № 562/2018/21

Провадження № 22-ц/4815/321/22

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Шимківа С. С.,

суддів: - Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання - Ковальчук Л.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Орган опіки та піклування служби у справах дітей Здолбунівської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Януля Віктора Степановича на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 29 жовтня 2021 року (ухвалене у складі судді Шуляка А.С.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування служби у справах дітей Здолбунівської міської ради про збільшення розміру аліментів та позбавлення батьківських прав,-

в с т а н о в и в :

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування служби у справах дітей Здолбунівської міської ради про збільшення розміру аліментів та позбавлення батьківських прав.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що вона та ОСОБА_2 є батьками неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Здолбунівського районного суду від 23 жовтня 2018 року було змінено спосіб стягуваних із відповідача аліментів та стягнуто з останнього на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дочки у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня набрання судовим рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Однак, всупереч цьому, відповідач не сплачує аліменти. Вказує, що на даний час її матеріальне становище погіршилося, адже вона не має постійних та регулярних доходів. Натомість матеріальний стан відповідача покращився, він має постійне місце роботи, значні доходи, а тому може сплачувати аліменти у більшому розмірі. Крім того, ОСОБА_2 не виконував і не виконує своїх зобов`язань щодо виховання, розвитку та утримання дочки, яка проживає з нею. Зокрема відповідач абсолютно не цікавиться станом здоров`я дочки, не забезпечує необхідного харчування та лікування дитини. Дуже мало спілкується з донькою, не телефонує, не приїжджає відвідувати її. Вважає, що з метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів дитини, відповідача доцільно позбавити батьківських прав.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 29 жовтня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів та позбавлення батьківських прав відмовлено.

Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та покладено контроль на орган опіки та піклування за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення відповідача батьківських прав не буде відповідати інтересам дитини та батька, а тому відсутні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав. Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження покращення матеріального стану відповідача, а також доказів погіршення її матеріального стану, зміни сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я її чи відповідача, у зв`язку з чим, на думку суду, відсутні підстави для збільшення встановленого розміру аліментів.

Не погоджуючись із рішенням місцевого суду в частині відмови у задоволенні позову про позбавлення відповідача батьківських прав, представник ОСОБА_1 - адвокат Януль В.С. оскаржив його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі зазначає, що ОСОБА_2 не приймає участі у вихованні та утриманні дитини. Зокрема, відповідач абсолютно не цікавиться станом здоров`я дочки, не забезпечує необхідного харчування та лікування дитини, тобто фактично не знає чого вона потребує. Дуже мало спілкується з донькою, не телефонує, не приїжджає відвідувати її. Вищезазначені обставини підтверджуються висновком органу опіки та піклування, довідкою зі школи та інформацією щодо розміру заборгованості по сплаті аліментів з органів виконавчої служби. Стверджує, що така поведінка відповідача щодо дитини триває 10 років. Звертає увагу на те, що у суді відповідач не заперечував той факт, що не спілкується з дочкою та має велику заборгованість по сплаті аліментів. Свою поведінку пояснював наявністю іншої сім`ї та дітей, яких виховує та утримує. Вважає, що ОСОБА_2 формально заперечує щодо позбавлення його батьківських прав, однак його поведінка свідчить про те, що він дитиною не цікавиться та йому байдужа її доля.

З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про позбавлення відповідача батьківських прав, ухваливши нове рішення, яким позовні вимоги у цій частині - задовольнити.

Відповідачем та третьою особою подано клопотання, якими просять розглянути справу за їх відсутності.

Сторони в судове засідання апеляційного суду не з"явилися. Вони були належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду спрапви. Їх неявка не перешкоджає судовому розгляду.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на те, що представником позивача фактично оскаржується рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про позбавлення відповідача батьківських прав і враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, апеляційний суд не перевіряє законність рішення у частині, яка не оскаржується.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є батьком неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

Рішенням Здолбунівського районного суду від 23.10.2018 року (справа № 562/2573/18) змінено спосіб стягуваних із ОСОБА_2 за рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 29 грудня 2011 року аліментів. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання їх неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі ј частки його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання цим рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

Заборгованість ОСОБА_2 по сплаті аліментів станом на 01 липня 2021 року складала 68644,47 грн., що підтверджується довідкою ДВС.

Разом з цим, із довідки ДВС від 18 жовтня 2021 року вбачається, ОСОБА_2 частково погасив заборгованість по аліментах, яка станом на 18 жовтня 2021 року зменшилася до 45865,87 грн..

Згідно висновку органу опіки та піклування Здолбунівської міської ради від 19.08.2021 року №289, орган опіки та піклування дійшов висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

У ст. 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно із частинами другою та четвертою ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; хронічно зловживають алкоголем або наркотиками; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Верховний Суд у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 465/3694/14-ц зазначив, що існування заборгованості по аліментах та невідвідування відповідачем навчального закладу дитини протягом одного навчального року у повній мірі не може свідчити про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків.

Наявність заборгованості за аліментами не є підставою для позбавлення особи батьківських прав.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 17 червня 2021 року в справі № 466/9380/17.

Висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 ст. 19 СК України), від його висновку суд має право мотивовано відступити, такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом.

Вказані положення викладено в постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року в справі № 753/2025/19.

Апеляційний суд погоджується із висновком місцевого суду щодо відступлення від висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , оскільки на переконання колегії суддів він є недостатньо обґрунтованим. У ньому відсутні дані про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Натомість ОСОБА_2 в телефонному режимі повідомив, що сплатив частину богу по аліментах, не знав, що є борг по сплаті аліментів, тому і не платив. В силу того, що була пандемія ковіду, не спілкувався з дитиною. Номер її телефону він не знає. Останній раз бачив дитину восени 2020 року. Більше не зміг спілкуватися, бо не має часу. Відсутні у висновку органу опіки та піклування й обставин про намагання даного органу, як відповідального за захист прав дітей, об`єктивно визначити ставлення батька до доньки та яким чином позбавлення відповідача батьківських прав захистить інтереси дитини. Тому, висновок органу опіки та піклування не може бути беззаперечним доказом для підтвердження факту умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків та необхідності застосування до нього такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав. При цьому, суд враховує, що такий висновок має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду.

Відповідно до роз`яснень викладених в п.15 Постанови Пленуму ВСУ від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях того з батьків, який ухиляється від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживає своїми батьківськими правами, жорстоко поводиться з дітьми, шкідливо впливає на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою.

У рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року(пункт 54 та пункт 58) наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки, факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).

Суд бере до уваги, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Враховуючи наведене, місцевий суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи є передчасним.

Разом з цим, апеляційний суд звертає увагу відповідача щодо недопустимості ігнорування своїх батьківських обов`язків та вчинення будь-яких дій, незалежно від їх характеру, які не відповідатимуть інтересам дитини і можуть завдати шкоди як фізичному так і психологічному здоров`ю.

Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна рости під опікою і відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, поваги, моральної та матеріальної забезпеченості.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Януля Віктора Степановича залишити без задоволення, а рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 29 жовтня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 05 серпня 2022 року.

Головуючий-суддя Шимків С.С.

Судді: Гордійчук С.О.

Ковальчук Н.М.