Київський районний суд м. Полтави
Справа № 552/5027/22
Провадження № 2/552/2124/22
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2022 Київський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого - судді Самсонової О.А.,
секретар судового засідання Іщенко Р.Р.,

учасники справи та їх представники:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кардсервіс»,
представник позивача Павленко Сергій Валерійович,
відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кардсервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Кардсервіс» (далі - ТОВ «Кардсервіс») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 25288,82 грн.
В позовній заяві зазначав, що 01 березня 2019 року між ТОВ «Кардсервіс» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 190301-003. Згідно з умовами кредитного договору позичальник отримав від позивача кредитні кошти у розмірі 14119,00 грн. та зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші зобов`язання в повному обсязі і на умовах, передбачених Договором.
Взяті на себе зобов`язання відповідач належним чином не виконав, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі в сумі 25288,82 грн., з яких: 5902,62 грн. - сума заборгованості за тілом кредиту, 13101,33 грн. - плата за користування кредитом, 6248,87 грн. - штрафи.
Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість:

за кредитним договором № 190301-003 від 01 березня 2019 року у розмірі 25288,82 грн., з яких заборгованість за основною сумою боргу - 5902,62 грн., плата за користування кредитом 13101,33 грн., 6248,87 грн. штрафи.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Полтави від 26 вересня 2022 року відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Відповідач ОСОБА_1 надав відзив на позов, у якому проти позовних вимог заперечив.

Зазначив, що позивачем не надано пояснення щодо суми заборгованості за Договором №190301-003 від 01.03.2019 року у сумі 25288,82 грн., а саме, не надано пояснення щодо нарахування заборгованості за відсотками. Тому, як видно із вищезазначеного, заявлені позивачем суми процентів до стягнення не ґрунтуються на умовах договору і наданому самим же позивачем розрахунку, а тому і не підлягають задоволенню.

Належного розрахунку, який би узгоджувався з умовами договору, позивач не представив, а тому цей позов є необґрунтованим, а позовні вимоги - недоведеними.

Заборонено нарахування процентів, штрафних санкцій, пенi за невиконання зобов`язань за кредитами для професійних військових та контрактників із початку особливого періоду (із 18 березня 2014 року), а для мобілізованих військових - iз дати їх мобілізації».

Відповідач є військовослужбовцем та перебуває на службі.

Крім того, розмір плати за користування кредитом, значно перевищує розмір заборгованості за кредитом, що порушує вимоги законодавства.

Вимога про стягнення пені заявлена поза межами річного строку позовної давності.

Строк дії договору сплив 04 грудня 2019 року, у зв`язку з чим нарахування процентів після закінчення строку дії договору є безпідставним.

Тому просив суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Позивач надав відповідь на відзив, у якому проти доводів відповідача, викладених у відзиві заперечив.
Зазначив, що відповідачем відзив подано з порушенням встановленого судом процесуального строку.
Факт укладення сторонами кредитного договору підтверджується долученим до матеріалів справи кредитним договором. Даний договір укладений в електронній формі шляхом погодження, отримання смс з кодом, та власноруч введеним.
Згідно п. 2.3. договору позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити плату за користування кредитом до 04 грудня 2018 року. В будь-якому випадку договір діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за договором.
Позивачем до матеріалів справи додано докази, які підтверджують видачу кредиту, факт укладення договору та взаємних прав і обов`язків сторін.

Відповідач у відзиві зазначає, що ТОВ «Кардсервіс» незаконно стягує проценти, штраф за договором, адже він є військовослужбовцем та перебуває на службі у військовій частині НОМЕР_1 .
Але з долученої відповідачем довідки від 12 вересня 2921 року неможливо встановити поточний статус ОСОБА_1 та період служби. Крім того, договір був укладений 01 березня 2019 року, коли ОСОБА_1 не перебував на військовій службі. Жодної інформації про вступ ОСОБА_1 на військову службу та всіх необхідних підтверджуючих документів від ОСОБА_1 до ТОВ «Кардсрвіс» не надходило.
А отже нарахування процентів і пені за договором від 01 березня 2019 року є законним.
Також позивач не погоджується з твердженням відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки відповідачем було сплачено в рахунок погашення заборгованості 19 січня 2022 року 483,73 грн., 21 лютого 2022 2085,05 грн.
Нарахування плати за користування кредитом передбачено договором.

Інші заяви по суті справи та клопотання сторони суду не подавали.

У судове засідання представник позивача не з`явився, подав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. Зазначив, що позовні вимоги підтримує, проти заочного рішення не заперечує.
Відповідач ОСОБА_1 не з`явився у судове засідання, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Враховуючи відсутність підстав, передбачених ст. 223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в засідання не з`явились.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позові вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу.
Відповідно до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
З матеріалів справи вбачається, що оспорювані договори укладені в електронній формі.
Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.
Враховуючи положення ч.1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.
З врахуванням викладеного, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх.
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону.
Статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису, за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Пунктом 12 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що одноразовий Ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.
Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Відповідно до ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною (ст. 642 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 01 березня 2019 року між ТОВ «Кардсервіс» (в договорі Кредитодавець) та ОСОБА_1 (згідно договору Позичальник) в електронній формі був укладений договір про надання фінансового кредиту № 190301-003 (а.с. 8-11).

Згідно з п.1.1 договору, Кредитодавець надає Позичальнику кредит в рамках кредитної лінії у розмірі 14119,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути кредит Кредитодавцю та зробити оплату за користування кредитом на умовах, що передбачені цим Договором.

Кредит надається шляхом оплати товарів/послуг, що купуються Позичальником за рахунок кредитної лінії у продавця ФОП ОСОБА_3 .

Пунктом 2.1 передбачено, що строк дії договору становить з 04 березня 2019 року по 04 грудня 2019 року

Кредит надається по продукту 10 платежів.

Згідно пункту 2.3. позичальник зобов`язується повернути кредит та здійснити плату за його користування до 04 грудня 2019 року, але в будь-якому разі цей договір діє до повного виконання Позичальником своїх зобов`язань за цим договором.

Відповідно до п.4.1. за користування кредитом Позичальник виплачує кредитодавцю проценти, зазначені у графіку платежів. Щомісячна плата за користування кредитом нараховується щомісячно у вигляді процентів за кожен місяць користування кредитом.

Тип процентної ставки - фіксована.
Згідно графіку платежів загальна вартість кредиту становить 18637,10 грн. (а.с.9).

Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором №190301-003 від 01 березня 2019 року, відповідачем сплачено тіло кредиту в розмірі 8216,38 грн., відповідно, розмір заборгованості за тілом кредиту становить 8216,38 грн. (а.с. 6).

З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір № 190301-003 укладений 01 березня 2019 року між ТОВ «Кардсервіс» та ОСОБА_1 в електронній формі за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором (одноразовим паролем), що відповідає вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про електронну комерцію», Закону України «Про захист прав споживачів» та не суперечить приписам ч.1 ст.205, ст.6, 207, 627-628, ч.2 ст.639 ЦК України.
При цьому, на виконання приписів ч.1ст.638 ЦК України сторони у вказаному договорі досягли згоди щодо всіх істотних умов цього правочину, в зв`язку з чим він в силу положеньст.629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 610 цього Кодексу порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Як вбачається із розрахунку заборгованості, наданого позивачем, відповідачем не здійснювалися платежі за вказаним вище договором та залишок заборгованості відповідача за тілом кредиту становить 5902,62 грн., тому позовні вимоги позивача в цій частині є законними обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо відсотків за кредитним договором №190301-003 від 01 березня 2021 року та штрафу суд приходить до такого висновку.

Позивачем, окрім тіла кредиту, за договором про надання фінансового кредиту №190301-003 від 01 березня 2019 року заявлено позовну вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості з плати за користування кредитом 13101,33 грн.
При цьому суд зазначає, що позовна заява не містить розрахунку відсотків у вказаному розмірі 13101,33 грн.
Так, відповідно до договору про надання фінансового кредиту №190301-003 від 01 березня 2019 року, кредит наданий на період з 04березня 2019 року по 04 грудня 2019 року та сума відсотків за цей період складає 4518,10 грн. (а.с. 9).
Частиною першої статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається нарівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно ч. 1 ст. 623 Цивільного кодексу України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Аналізуючи вказані норми закону, суд зазначає, що протягом дії договірних відносин, розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором та протягом дії останнього сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, після закінчення строку договору, у випадку наявності невиконаного грошового зобов`язання, у кредитора виникає право вимоги відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до усталеної судової практики після спливу строку кредитування внаслідок закінчення цього строку, визначеного у відповідному кредитному договорі, або внаслідок реалізації кредитодавцем свого права на дострокове стягнення всієї суми заборгованості за кредитом в порядку ст. 1050 ч. 2 ЦК України (шляхом направлення позичальнику відповідної вимоги або шляхом подання відповідного позову до суду) припиняється право кредитодавця нараховувати передбачені кредитним договором проценти за користування кредитом, а також неустойку.
В таких правовідносинах права та інтереси кредитодавця забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, та підлягає застосуванню до всього періоду прострочення виконання грошового зобов`язання від дати спливу строку кредитування. Зазначена вище правова позиція суду підтверджується правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постановах від 04 липня 2018 року по справі №310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року по справі №916/190/18, від 08 листопада 2019 року по справі №127/15672/16-ц, від 23 червня 2020 року по справі №536/1841/15-ц, від 26 січня 2021 року по справі №522/1528/15-ц.

В той же час, позивачем нараховано заборгованість за процентами за користування кредитом поза межами строку кредитування, що не допускається.

Крім того, відповідно до підпункту 3 пункту 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року статтю 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено пунктом 15, згідно з яким військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.
Пунктом 1 Розділу II Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» дію підпункту 3 пункту 4 цього Закону поширено на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.
Відповідно до абзацу п`ятого статті 1 Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-ХП «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Вирішуючи питання щодо меж дії особливого періоду, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17 (провадження № 11-609апп19) дійшла висновку, що за змістом наведених вище визначень, навіть за невведення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи.
Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.
На підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII, з 18 березня 2014 року в Україні розпочався особливий період, який триває на час розгляду справи №552/5027/22.
Пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення.
Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 522/12270/15-ц, провадження № 61 -21025св 18.
При цьому, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебуває на військовій службі в Збройних Силах України, що підтверджується копією довідки від 12 вересня 2021 року за вих. 4313/окп про перебування на військовій службі ОСОБА_1 з 26.06.2021 року по теперішній час за формою №5 (а.с. 37).
Таким чином, ОСОБА_1 є військовослужбовцем та на нього поширюються пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовці та членів їх сімей», тобто до нього не може застосовуватись відповідальність у вигляді штрафних санкцій та пені за невиконання зобов`язань за користування кредитом, а також був відсутній обов`язок щодо сплати процентів за користування кредитом.
Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.
За таких обставин, враховуючи, що відповідач на є військовослужбовцем, перебуває на військовій службі, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягає стягненню лише заборгованість по тілу кредиту у розмірі 5902,62 грн., що підтверджується матеріалами справи.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційне розміру задоволених позовних вимог.
Позивачем при подачі позову до суду було сплачено судовий збір в розмірі 2481,00 грн. та заявлено позовні вимоги про стягнення 25288,82 грн., які задоволені частково на суму 5902,62 грн., тобто на 23%.
Пропорційно до розміру задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивача відповідно до ст.141 ЦПК України підлягає стягненню на відшкодування понесених судових витрат 570,63 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 263-265, 266 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю Товариства з обмеженою відповідальністю «Кардсервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кардсервіс»:
заборгованість за кредитним договором № 190301-003 від 01 березня 2019 року у розмірі 5902,62 грн., з яких заборгованість за основною сумою боргу - 5902,62 грн. (п`ять тисяч дев`ятсот дві гривні шістдесят дві копійки).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кардсервіс» 570,63 грн. (п`ятсот сімдесят гривень шістдесят три копійки) на відшкодування судових витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду через Київський районний суд м. Полтави шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний термін з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кардсервіс», місцезнаходження: м. Київ, вул. Є.Коновальця, 36Д, ,
відповідач ОСОБА_1 , проживаючий: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Повне судове рішення суду виготовлено 30.11.2022 року.

Головуючий О.А. Самсонова