ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у м. Дніпрі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Новокодацького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 направив засобами поштового зв`язку до суду позов до відповідача Новокодацького ВДРАЦС у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, який надійшов до суду 28 грудня 2021 року.

Позивач у своєму позові посилалася на те, що він вважає себе німцем за національністю. Його прадід і прабаба по материнській лінії були німцями, які переїхали на постійне місце проживання до Риги , де у 1898 році народився дід позивача - ОСОБА_4 , який після 1921 року переїхав до сел. Моргентау, яке знаходилося на території Ставропольського краю, де одружився. ІНФОРМАЦІЯ_1 у нього народилася дочка - баба позивача, ОСОБА_5 . Після початку війни у 1941 році, німецьке населення почало зазнавати утисків, тому за вказівкою керівництва країни вся родина ОСОБА_6 була депортована до Казахстану до м. Гур`їв. Баба позивача зареєструвала шлюб з ОСОБА_7 , від якого у них народився батько позивача - ОСОБА_8 . Сім`я постійно проживала у м. Гур`їв і перебувала на обліку в органах МВС. Оскільки німці зазнавали утисків, навіть після закінчення війни, батько позивача отримував документи із зазначенням своєї національності як росіянин. 05 листопада 1977 року ОСОБА_8 зареєстрував шлюб з ОСОБА_9 , від якого у них народився позивач, у свідоцтві про народження якого національність було зазначено, як росіянин, на підставі відомостей батьків. У 1997 році вся родина ОСОБА_10 ухвалила рішення змінити прізвище на « ОСОБА_6 ». Встановлення фату належності заявника до німецької національності дасть позивачеві змогу реалізувати свої особисті права, скористатися програмами, що реалізуються Німеччиною, та направлені на реінтеграцію свого корінного населення, відновлення їх культурних зв`язків. 07 жовтня 2021 року він звернувся до відповідача із заявою про внесення змін до актового запису про народження в частині зміни національності з росіянина на німця, яку відповідачем залишено без задоволення. Просив визнати протиправною відмову Новокодацького ВДРАЦС у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро) у внесенні змін до актового запису про народження в частині зазначення національності позивача та його батька та зобов`язати внести зміни на підставі заяви, вказавши національність «німець» і видати свідоцтво про народження з урахуванням змін.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що в документах про народження позивача зазначено його національність «росіянин», національність батьків позивача ОСОБА_11 і ОСОБА_12 також зазначено як «росіянин» і «росіянка» відповідно, оскільки у відповідача відсутні правові підстави для внесення змін в актовий запис про народження ОСОБА_1 , тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2022 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.

Так, судом встановлено, що баба позивача, ОСОБА_5 на підставі Указу Президента СРСР від 13 серпня 1990 року, як німкеня, жертва політичних репресій, була реабілітована (а.с. 16).

ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_8 (а.с. 19), у графі національність батьків зазначено: батько - ОСОБА_7 росіянин, мати - ОСОБА_5 німкеня.

05 листопада 1977 року ОСОБА_13 зареєстрував шлюб з ОСОБА_9 (а.с. 22), від якого у них народився позивач, ОСОБА_1 (а.с. 24).

ОСОБА_8 змінив прізвище на « ОСОБА_6 », про що 15 грудня 1997 року ВРАГС виконкому Ленінської районної ради м. Дніпропетровська зроблено актовий запис № 68 (а.с. 23).

15 грудня 1997 року ОСОБА_11 отримав свідоцтво про народження із змінами (а.с. 21).

У свідоцтві про народження позивача ОСОБА_1 у графі батьки зазначено: батько - ОСОБА_11 росіянин, мати - ОСОБА_12 росіянка (а.с. 24).

07 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до відповідача про внесення змін до актового запису про його народження, вказавши національність як «німець» (а.с. 30).

Листом № 1816/2017-26 від 15 жовтня 2021 року ОСОБА_1 відмовлено у внесенні змін до актового запису про його народження та зміну національності (а.с. 31).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд обґрунтовано виходив з того, що в документах про народження позивача зазначено його національність «росіянин», національність батьків позивача ОСОБА_11 і ОСОБА_12 також зазначено як «росіянин» і «росіянка» відповідно, оскільки у відповідача відсутні правові підстави для внесення змін в актовий запис про народження ОСОБА_1 , тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1.1 наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання» № 96/5 12.01.2011 року внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами державної реєстрації актів цивільного стану України, проводиться районними, районними у містах, міськими (міст обласного значення), міськрайонними, міжрайонними відділами державної реєстрації актів цивільного стану міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (далі - відділи державної реєстрації актів цивільного стану) у випадках, передбачених чинним законодавством.

Згідно з п 1.7 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання зміни до актового запису цивільного стану вносяться відділом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем зберігання відповідного актового запису, за винятком випадків, встановлених у пункті 2.28 розділу II цих Правил.

Пунктом 2.13 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання встановлено, що підставами для внесення змін в актові записи цивільного стану є рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану.

Пунктом 2.13.5 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання визначено, що підставою внесення змін до актового запису є заява матері, яка не перебуває у шлюбі, опікуна, піклувальника або самої повнолітньої особи щодо внесення відомостей про батька дитини, якщо вони не зазначені в актовому записі про народження відповідно до статті 135 Сімейного кодексу України.

Також п. 2.13.12 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання визначено, що внесення змін до актових записів цивільного стану можливе також і в інших окремих випадках, якщо це не суперечить чинному законодавству України.

Питання зміни національності громадянами України регулювалося Указом Президента України № 24 від 31 грудня 1991 року «Про порядок зміни громадянами України національності» відповідно до якого національність могла бути змінена особами, які при досягненні 16-річного віку та одержанні паспорта прийняли національність одного з батьків та бажали змінити її відповідно до національності другого з батьків. Зміна національності провадилася відділом внутрішніх справ виконавчого комітету районної, міської, районної у місті ради народних депутатів за місцем проживання заявника. Зміна національності допускалася також і щодо осіб, які обрали національність до прийняття цього Указу.

Зазначений Указ втратив чинність на підставі Указу Президента України № 70/99 від 27 січня 1999 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що в ході судового розгляду ним подано достатньо доказів на підтвердження заявлених ним позовних вимог та вважає, що позовні вимоги законні, обґрунтовані та такі, що підлягають задоволенню, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що позивач за національність є німцем.

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Частиною 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказів, які б підтверджували обґрунтованість позовних вимог, апелянтом ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції надано не було.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.

Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко