Дата документу 06.12.2022 Справа № 333/1031/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/1031/22 Головуючий у 1 інстанції: Варнавська Л.О.
Провадження № 22-ц/807/2022/22 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«06» грудня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Подліянової Г.С.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Акцент-Банк» про визнання іпотеки припиненою, договору іпотеки недійсним та виключення записів про обтяження та заборону,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Акцент-Банк» про визнання іпотеки припиненою, договору іпотеки недійсним та виключення записів про обтяження та заборону.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 31 травня 2007 року між ЗАТ «Комерційний банк «Приватбанк» та ним був підписаний кредитний договір № ZPS0GK00000060. Для забезпечення виконання умов кредитного договору між сторонами було підписаний договір іпотеки від 31.05.2007 року, який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Грибановою О.В., зареєстровано в реєстрі за №429.

За договором факторингу №1 від 01.11.2007 року АТ «Акцент-Банк» є правонаступником ЗАТ «Комерційний банк «Приватбанк».

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23.11.2017 року, ухваленим у цивільній справі №333/1860/16-ц, яке набрало законної сили 06.02.2018 року, встановлено факт неукладеності кредитного договору №ZPS0GK00000060 від 31.05.2007 року, що має наслідком визнання договору іпотеки недійсним, скасування записів про іпотеку та обтяження.

В добровільному порядку відповідач не бажає припиняти іпотеку та виключати запис про обтяження, що порушує право вільного розпорядження майном.

Оспорюваний договір іпотеки, укладений в забезпечення виконання кредитного договору № ZPS0GK00000060 від 31.05.2007 року, який є неукладеним, що суперечить вимогам цивільного законодавства щодо застави майна та ч. 4 ст. 3 Закону України «Про іпотеку».

Вважав, що оскільки правовідносини між ним як споживачем фінансової послуги та банком як кредитором за договором кредиту № ZPS0GK00000060 від 31.05.2007 року припинились, це призвело до припинення іпотечного договору, як похідного від основного зобов`язання.

На підставі зазначеного просив:

- визнати іпотеку нерухомого майна будинку за адресою: АДРЕСА_1 , яка виникла на підставі Договору іпотеки від 31.05.2007 року, який було посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Грибановою О.В., зареєстровано в реєстрі за №429 припиненою;

- визнати договір іпотеки від 31.05.2007 року, який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Грибановою О.В., зареєстровано в реєстрі за №429, недійсним;

- виключити з державного реєстру іпотек запис про обтяження №5154476 про державну реєстрацію договору іпотеки від 31.05.2007 року;

- виключити з Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про обтяження №5050002 у вигляді заборони на нерухоме майно, накладене приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Грибановою О.В., судові витрати стягнути з відповідача.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08 вересня 2022 року позов задоволено частково.

Визнано договір іпотеки від 31.05.2007 року, який було посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Грибановою О.В., зареєстровано в реєстрі за №429, недійсним.

Виключено з Державного реєстру іпотек запис про обтяження №5154476 по типу: іпотека, зареєстрований 18.06.2007 року реєстратором приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Грибановою О.В., підстава обтяження: іпотечний договір, 430, 31.05.2007 року, ОСОБА_2 , приватний нотаріус. Об`єкт обтяження: жилий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , номер РПВН:18668316. Іпотекодержатель ЗАТ КБ «ПриватБанк».

Виключено з Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про обтяження №5050002 у вигляді заборони на нерухоме майно, зареєстрований 31.05.2007 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Грибановою О.В. на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , підстава обтяження: іпотечний договір, 430, 31.05.2007, ОСОБА_2 , приватний нотаріус., власник ОСОБА_1 .

В решті позовних вимог відмолено.

Стягнуто з АТ «Акцент-Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 992,40 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ «Акцент-Банк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2017 року було встановлено лише те, що кредитний договір не може бути визнаний недійсним, підстави для припинення основного зобов`язання та іпотеки відсутні, просило скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, вирішити питання про судові витрати.

Представник ОСОБА_1 адвокат Карпенко В.Ю. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що оскільки факт не укладення кредитного договору був встановлений рішенням суду, зважаючи на те, що неукладене зобов`язання не може забезпечуватись дійсним договором іпотеки, наявні підстави для визнання недійсним договору іпотеки, а самої іпотеки припиненою, зі скасуванням записів про іпотеку та обтяження у вигляді заборони відчуження. Отже, відсутність основного зобов`язання автоматично означає відсутність й забезпечувального зобов`язання. Посилаючись на вказане. Просив залишити скаргу без задоволення, рішення суду без змін.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Позивач ОСОБА_1 та відповідач Акціонерне товариство «Акцент-Банк» , які належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, в судове засідання, яке призначене на 06 грудня 2022 року на 14-00 год. не з`явились, будь-яких клопотань щодо відкладення розгляду справи до суду не надали.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки у судове засідання позивача і відповідача та ухвалив розглядати справу апеляційним судом у судовому засіданні за їх відсутністю.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із пунктом другим частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що кредитний договір №ZPS0GK00000060 від 31.05.2007 року є неукладеним, а тому, оспорюваний договір іпотеки, який укладався в забезпечення виконання зазначеного кредитного договору, є недійсним. При цьому суд дійшов висновку про відсутність будь-які з перелічених підстав, які б дозволили суду визнати іпотеку припиненою та виключив з державного реєстру іпотек, Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна записи про обтяження.

Колегія суддів частково не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції.

Матеріалами справи підтверджено, що 31 травня 2007 року був укладений іпотечний договір між ОСОБА_1 , як іпотекодавцем, та ЗАТ комерційний банк «ПриватБанк», як іпотекодержателем. Предметом цього договору є надання іпотекодавцем в іпотеку нерухомого майна жилого будинку, житловою площею 49,5 кв.м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . За цим договором іпотекою забезпечується виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором від 31.05.2007 року № ZPS0GK00000060, укладеного між банком та іпотекодавцем по поверненню кредиту, наданого у вигляді не відновлювальної кредитної лінії в сумі 28175,01 доларів США на придбання житла та сплату страхових платежів (а.с.79).

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23.11.2017 року, ухваленим у справі № 333/1860/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» про визнання кредитного договору ZPS0GK00000060 від 31.05.2007 року недійсним відмовлено у задоволенні позову. Відмовляючи в задоволенні позову , суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оспорюваний кредитний договір є неукладеним, оскільки в ньому відсутні встановлені законодавством обов`язкові умови, які необхідні для його укладання, а тому цей договір не може бути визнаний недійсним (а.с.1015). Зазначене рішення набрало законної сили 06 лютого 2017 року.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено Інформаційною довідкою №299371442 від14.02.2022 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься запис про арешт нерухомого майна: будинку за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер обтяження) 5050002, зареєстрований 31.05.2007 р. реєстратором приватним нотаріусом Грибановою О.В. на підставі іпотечного договору від 31.05.2007 року, а також запис в Державному реєстрі іпотек щодо наявності обтяження по типу: іпотека (реєстраційний номер обтяження 5154476), зареєстровано 18.06.2007 р. приватним нотаріусом Грибановою О.В. на вищевказаний житловий будинок (а.с.1920).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Отже інформація, яка повинна бути надана до моменту укладання договору однією із сторін є частиною пропозиції та істотною умовою договору, оскільки обов`язковість її оприлюднення прямо передбачена Законом.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення.

За приписами частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина 1 статті 575 ЦК України).

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку« визначено, що іпотека вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Основне зобов`язання зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою.

Відповідно до частин 4 та 5 статті 3 Закону України «Про іпотеку« іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Враховуючи те, що рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23.11.2017 року в справі № 333/1860/16-ц, яке набуло чинності 06 лютого 2018 року, встановлено, що кредитний договір № ZPS0GK00000060 від 31.05.2007 року є неукладеним, то таке зобов`язання не може забезпечуватись дійсним договором іпотеки.

Посилання АТ «Акцент-Банк» в апеляційній скарзі на те, що основне зобов`язання не було припинено є безпідставним та необґрунтованим з огляду на наступне.

Згідно з частиною 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Оскільки оспорюваний договір іпотеки укладений в забезпечення виконання кредитного договору, який є неукладеним, що суперечать вимогам цивільного законодавства щодо застави майна та частини 4 статті 3 Закону України «Про іпотеку«.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення вимоги ОСОБА_1 в частині визнання договору іпотеки недійсним, оскільки кредитний договір № ZPS0GK00000060 від 31.05.2007 року, а тому, оспорюваний договір іпотеки, який укладався в забезпечення виконання зазначеного кредитного договору, є недійсним.

Зазначене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 29 травня 2018 року у справі № 305/1180/15-ц (провадження № 14-82цс18).

Доводи апеляційної скарги про безпідставність задоволення судом позовних вимог ОСОБА_1 про припинення іпотеки колегія суддів вважає неприйнятними, оскільки ухвалюючи рішення в зазначені справі, суд відмовив в задоволенні позову в цій частині, зазначивши про відсутність підстав, передбачених статтею 17 Закону України « Про іпотеку».

Проте позовні вимоги ОСОБА_1 про виключення з Державного реєстру іпотек записів про обтяження №5154476 та №5050002 задоволенню не підлягають з огляду на таке.

Згідно з частиною 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обтяження це заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, яка встановлена або законом, або актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або яка виникає на підставі договорів.

Статтею 4 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

За приписами частини 2 статті 593ЦК України у разі припинення права застави на нерухоме майно до державного реєстру вносяться відповідні дані.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів міститься в ст. 16 ЦК України. Цей перелік не є вичерпним і суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом. Однак такий спосіб має бути встановлений законом або договором.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц.

Законом України від 05.12.2019 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16.01.2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній з 16.01.2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Зі змісту зазначеної правової норми вбачається, що, на відміну від частини 2 статті 26 зазначеного Закону у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, чинна редакція встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи:

1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав;

2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав;

3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав уточнено, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Таким чином, колегія суддів вважає, що з 16.01.2020 року, тобто на час ухвалення оскаржуваного рішення, законодавець вже виключив такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, а відтак суд першої інстанції помилково зазначив про необхідність застосування позивачем способу судового захисту, який у практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати позивачу відновлення порушеного права, а отже не спроможний надати особі ефективний захист її прав.

Саме до таких висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 04 листопада 2020 року у справі № 910/7648/19.

Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 23.06.2020 у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30.06.2020 у справі № 922/3130/19 та від 03.09.2020 у справі № 914/1201/19.

Крім того, в постанові від 04 листопада 2020 року у справі № 910/7648/19 Верховний Суд врахував, що додатковим підтвердженням наведеного висновку є пункт 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», згідно з яким судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом.

Зважаючи на те, що з 16.01.2020 року і на час ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції матеріально-правове регулювання спірних реєстраційних відносин істотно змінилося, колегія суддів суду апеляційної інстанції зазначає про наявність достатніх підстав вважати, що за таких обставин позивач буде позбавлений можливості ефективного захисту своїх порушених прав у спосіб, який просив застосувати позивач а саме шляхом ухвалення судового рішення про виключення з Державного реєстру іпотек записи про обтяження.

Частиною першою статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено підстави для відмови в державній реєстрації: 1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; 3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; 7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього право набувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим право набувачем; 8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; 9) документи подано до неналежного суб`єкта державної реєстрації прав, нотаріуса; заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; 11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав; 12) заявник звернувся із заявою про державну реєстрацію права власності щодо майна, що відповідно до поданих для такої реєстрації документів відчужено особою, яка на момент проведення такої реєстрації внесена до Єдиного реєстру боржників, у тому числі за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів за наявності заборгованості з відповідних платежів понад три місяці.

Звертаючись до суду з позовом до АТ «Акцент-Банк», позивач зазначав, що оскільки факт не укладення кредитного договору був встановлений рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23.11.2017 року по цивільній справі № 333/1860/16-ц, зважаючи на те, що неукладене зобов`язання не може забезпечуватись дійсним договором іпотеки, наявні підстави, зокрема, для скасування записів про іпотеку та обтяження у вигляді заборони відчуження.

Між тим, ОСОБА_1 не заявляв позовних вимог про зобов`язання реєстратора скасувати рішення про державну реєстрацію обтяження.

До того ж, заявляючи вимоги про скасування (виключення) запису в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, позивач не зазначає в позовній заяві державного реєстратора навіть в якості третьої особи.

Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про часткову обґрунтованість доводів апеляційної скарги АТ «Акцент-Банк» та наявність передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції відповідно до п.п. 3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України в частині позовних вимог про виключення записів про обтяження та заборону з прийняттям нової постанови про відмову задоволення позову в цій частині.

В задоволенні решти позовних вимог рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 368, 369, 374, 376, 381384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08 вересня 2022 року у цій справі скасувати в частині позовних вимог про виключення записів про обтяження та заборону та прийняти в цій частині нову постанову наступного змісту.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Акцент-Банк» про виключення записів про обтяження та заборону відмовити.

В іншій частині рішення суду в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 09 грудня 2022 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: Г.С. Подліянова

І.В. Кочеткова