№ 207/2295/21
№ 2/207/229/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2022 року м. Кам`янське

Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Юрченко І.М.,

при секретарі Сівачук А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Кам`янське цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року АТ «Універсал Банк» звернувся до суду з позовною заявою, у якій просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за договором про надання банківських послуг «Monobank» від 29 червня 2018 року у розмірі 44634 (сорок чотири тисячі шістсот тридцять чотири) гривні 93 копійки станом на 03 березня 2021 року, в тому числі: загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) - 44634 грн. 93 коп., заборгованість за пенею та комісією - 0,00 грн. та сплачений судовий збір по справі у розмірі 2270,00 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що в жовтні 2017 року Акціонерне товариство «Універсал Банк» запустив новий проект Monobank, в рамках якого відкриваються поточні рахунки клієнтам (фізичним особам), спеціальним платіжним засобом яких є платіжні картки Monobank.

Після перевірки кредитної історії на платіжних картках monobank за заявою клієнтів встановлюється кредитний ліміт.

29 червня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Анкету-заяву до Договору про надання банківських послуг від 29 червня 2018 року, яка разом з Умовами, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту складають договір про надання банківських послуг. Підписавши Анкету-заяву відповідач підтвердив, що ознайомився та отримав примірники у мобільному додатку вищезазначених документів, що складають Договір та зобов`язався виконувати його умови.

На підставі укладеного Договору відповідач отримав кредит у розмірі 45000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на поточний рахунок, спеціальним платіжним засобом якого є платіжна картка. АТ «Універсал Банк» свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. В свою чергу відповідач всупереч чинному законодавству та умовам договору, належним чином покладені на нього обов`язки перед банком не виконав, порушив умови кредитного договору і має прострочену заборгованість.

Станом на 03 березня 2021 року за відповідачем по укладеному з АТ «Універсал Банк» договору про надання банківських послуг «Monobank» від 29 червня 2018 року наявна заборгованість на загальну суму 44634 (сорок чотири тисячі шістсот тридцять чотири) гривні 93 копійки. До теперішнього часу сума боргу за договором про надання банківських послуг «Monobank» від 29 червня 2018 року відповідачем не погашена. Вищенаведене зумовило позивача звернутись до суду з відповідною позовною заявою.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, представник відповідача надав суду заяву, в якій він просив розглянути справу за його відсутністю та за відсутністю його довірителя.

Окрім цього, від відповідача ОСОБА_1 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він не визнав позовні вимоги та просить відмовити в задоволенні позовних вимог АТ «Універсал Банк» у зв`язку з тим, що в позовній заяві зазначено, що 29.06.2018 року відповідач звернувся до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Анкету-заяву до Договору про надання банківських послуг від 29 червня 2018 року.

Положеннями Анкети-заяви визначено, що анкета-заява разом з Умовами, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту складають договір про надання банківських послуг. Підписавши Анкету-заяву відповідач підтвердив, що ознайомився та отримав примірник у мобільному додатку вищезазначених документів, що складають Договір та зобов`язується виконати його умови.

Також, у заяві позичальника від 29.06.2018 року процентна ставка не зазначена.

Позивач, обґрунтовуючи позовні право вимоги, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 29.06.2018 року, посилався на Умови обслуговування рахунків фізичної особи, Тарифи за карткою «Monobank», Таблицю обчислення вартості кредиту та Паспорт споживчого кредиту.

Витягом з Тарифів та Витягом з Умов обслуговування рахунків фізичних осіб, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань їх розміри і порядок нарахування, та інші умови.

При цьому, матеріали позовної заяви не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг «Універсал Банк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постановах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) та від 03 березня 2021 року (справа № 669/573/18) і не спростовано позивачем у позовній заяві.

Оскільки, Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювались самим АТ «Універсал Банк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову, вважає, що положення статті 634 ЦК України не можуть бути застосовані до даних правовідносин.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Надані позивачем Умови обслуговування рахунків фізичних осіб, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Враховуючи позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду № 342/180/17 від 03.07.2019 року, вважає що Витяг з Тарифів та Витяг з Умов обслуговування рахунків фізичних осіб, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 29.06.2018 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу - рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Інше не відповідало б принципу справедливості, добросовісності, розумності та уможливило покладання на слабшу сторону невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131 цс 19.

Також, вважає, що не може бути прийнятий до уваги при вирішенні спірних відносин доданий до позовної заяви паспорт споживчого кредиту, оскільки фактично становить собою інформацію, яка надається споживачу до укладення кредитного договору. Зі змісту паспорту йдеться, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізняться від інформації, наведеної в цьому паспорті та будуть залежати від кредитоспроможності споживача.

Також, згідно до долучених до позовної заяви розрахунку заборгованості за договором б/н від 29.06.2018 р., відповідач сплачував відсотки за користування кредитом, а саме: 01.08.2018 р. - 734,09 грн.; 31.08.2018 р. - 815,30 грн.; 01.10.2018 р. - 980,18 грн.; 01.11.2018 р. - 1520,34 грн.; 01.12.2018 р. - 1534, 01 грн.; 01.01.2019 р. 1685, 48 грн.; 01.02.2019 р. 1790, 04 грн.; 01.03.2019 р. - 1644,52 грн.; 01.04.2019 р. - 1920,25 грн.; 01.05.2019 р. - 1924,77 грн.; 01.06.2019 р. - 2019,56 грн.; 01.07.2019 р. - 1967,82 грн.; 01.08.2019 р. - 2054,40 грн.; 01.02.2020 р. - 1022, 41 грн.; 01.03.2020 р. - 1021,19 грн.; 01.04.2020 р. - 1174,39 грн.; 01.05.2020 р. - 1206, 22 грн.; 01.06.2020 р. - 1311,13 грн.; 01.07.2020 р. - 1328,92 грн.; 01.08.2020 р. - 1373, 83 грн.; 01.09.2020 р. - 1356,87 грн.; 01.10.2020 р. - 459,03 грн.; 01.11.2020 р. - 1282, 78 грн.; 01.12.2020 р. - 1280,40 грн.; 01.01.2021 р. - 1363,38 грн..

Зазначені суми списані на погашення відсотків у розмірі 34711 грн. 31 коп., перераховувалися відповідачем на свої кредитні картки шляхом їх поповнення через термінали самообслуговування або шляхом перерахування з інших кредитних карток з метою погашення заборгованості по тілу кредиту, проте банком зазначені кошти неправомірно зараховувались на погашення відсотків за використання кредитного ліміту та пеню.

Таким чином, вимоги позивача щодо стягнення з ОСОБА_1 44634,93 грн. заборгованості за простроченим тілом кредиту є безпідставними. Оскільки зазначений рахунок заборгованості було проведено без врахування платежів, які були безпідставно списані банком в рахунок погашення відсотків у сумі 34711, 31 грн.

Велика палата Верховного суду у своїй постанові від 26 травня 2020 року (справа № 638/13683/15-ц) відступаючи від попереднього правового висновку зазначила про необхідність обов`язкового досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, та зробив наступні висновки: «Враховуючи наведене, порушення позивачем визначеного кредитними договорами порядку направлення юридично значимих повідомлень, факт отримання яких адресатами суди не встановили, не може мати наслідком покладення на відповідачів тягаря дострокового погашення заборгованості за кредитними договорами».

Оскільки жодної вимоги щодо повернення кредиту від Банку відповідач не отримував, жодні докази щодо надсилання такої вимоги в матеріалах справи відсутні, це також є підставою відмови у позові.

Представником позивача надіслані письмові пояснення, в яких наводиться поняття електронного договору та його укладення, поняття проєкту «Monobank», посилання на виписку про рух коштів. Представником позивача вказано, що відповідно до виписки про рух коштів на рахунку (додається) кредитний ліміт боржника складає 20400,00грн. Баланс на кінець періоду складає (мінус) 24234,93грн. Тобто заборгованість складає 44634,93. Ця заборгованість складається з повністю використаного боржником кредитного ліміту у сумі 20400,00грн. та суми овердрафту (мінусу по картці), яка становить (мінус) 24234,93грн. Овердрафт (мінус) 24234,93 грн. виник наступним чином. Якщо на рахунку клієнта не вистачає власних коштів для оплати заборгованості, то заборгованість збільшується на суму заборгованості за договором по відсоткам до погашення, по неустойці. При цьому Банк надає кредит згідно з договором в розмірі зазначеної заборгованості та направляє кредитні кошти на погашення вказаної в цьому пункті заборгованості, а саме відсотків за користування кредитним лімітом, неустойки за просторочення платежів згідно з тарифами. Позов просить задовольнити у повному обсягу, оскільки відповідач був належним чином ознайомлений з умовами надання банківських послуг під час укладання угоди.

Враховуючи вищенаведене у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, справа підлягає розгляду в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи, наявні у справі письмові докази та оцінивши їх в сукупності суд приходить до наступних висновків.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що 29.06.2018 відповідач звернувся до позивача (Банку) з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Анкету-заяву до Договору про надання банківських послуг, в якій відповідач просив відкрити поточний рахунок у гривні на його ім`я на суму, вказану у додатку, відповідно до Умов Договору та наведених нижче умов (ар.с. 9).

Відповідно до п. 2 Анкети-заяви до Договору про надання банківських послуг клієнт погодився з тим що ця анкета - заява разом з Умовами і правилами надання банківських послуг, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту складають договір про надання банківських послуг (далі - Договір), укладання якого підтвердив і зобов`язався виконувати його умови.

Відповідно до п. 3 цієї Анкети-заяви до Договору про надання банківських послуг, відповідач погодився, що підписанням цього договору підтвердив, що ознайомлений з Умовами і правилами надання банківських послуг, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту (згідно вимог діючого законодавства) та отримав їх примірники у мобільному додатку, вони йому зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення. Окрім цього, відповідач погодився з тим, що Банк має право на свій розсуд в односторонньому порядку зменшувати або збільшувати розмір дозволеного кредитного ліміту. Погодився з тим, що про зміну доступного розміру дозволеного кредитного ліміту Банк повідомляє шляхом надсилання повідомлень у мобільний додаток.

Отже, вказана вище Анкета-заява до Договору про надання банківських послуг не містить умов щодо розміру кредитного ліміту, а також розміру, підстав та порядку нарахування процентів.

Факт користування кредитними коштами відповідачем визнається, окрім цього підтверджується випискою по картковому рахунку, яка долучена до матеріалів справи.

За розрахунками банку у відповідача виникла заборгованість у розмірі 44634,93 грн., яка складається з загального залишку заборгованості за наданим кредитом (за тілом кредиту).

При цьому, з розрахунку заборгованості, наданої позивачем, та руху коштів по рахунку відповідача, судом встановлено, що АТ «Універсал Банк» нараховувало відповідачу відсотки на підставі Умов і правил обслуговування фізичних осіб. Встановлено також, що з карткового рахунку відповідача відбувалось автоматичне списання зазначених відсотків.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

частиною 1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ «Універсал Банк»).

Умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за кредитним договором, посилався на Умови і правила обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Універсал Банк» при наданні банківських послуг щодо карткових продуктів, розміщених на сайті: https://www.monobank.ua/terms/ як на невід`ємну частину спірного договору.

Проте, з матеріалів справи не вбачається, що саме з даними Умовами та правилами відповідач ознайомився і погодився, підписуючи заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо користування кредитними коштами та щодо сплати пені та комісії за користування кредитними коштами, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до матеріалів справи розмірах і порядках нарахування.

У цьому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути; укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.monobank.ua ) змінювалися АТ «Універсал Банк».

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами надані банком Умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Зазначений висновок узгоджується з висновками постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Вказане свідчить про відсутність правових підстав для нарахування на рахунок відповідача процентів за користування коштами.

Підстави для сплати відповідачем відсотків, які нараховувалася позивачем на підставі Тарифів, Умов обслуговування рахунків фізичних осіб АТ «Універсал Банк» не узгоджених з відповідачем відсутні.

Також не може бути прийнятий до уваги при вирішенні спірних відносин доданий до позовної заяви паспорт споживчого кредиту, оскільки фактично цей документ становить собою інформацію, яка надається споживачу до укладення кредитного договору, а тому є очевидним, що цей доказ не підтверджує обставини погодження між сторонами умов кредитного договору.

Окрім того, ні тарифи, ні паспорт споживчого кредиту не підписані відповідачем, що додатково вказує на відсутність юридичної сили цих документів як складової правовідносин.

Паспорт споживчого кредиту містить зауваження, що інформація, яка зазначена в паспорті, зберігає чинність та є актуальною до 01.01.2019 року. Зі змісту цього паспорту йдеться, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому паспорті та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо.

У третьому розділі Паспорту визначено максимальну суму ліміту на кредитній картці до 100 000 гривень, однак відсутні дані щодо фактичного ліміту, встановленого на конкретній кредитній картці.

У розділі 4 вказаного Паспорту зазначено, що реальна річна процентна ставка обчислена на основі припущення, що процентна ставка та інші платежі за послуги кредитодавця залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит.

Таким чином, вимоги позивача щодо стягнення з ОСОБА_1 44634,93 грн. заборгованості за простроченим тілом кредиту є безпідставними. Оскільки зазначений рахунок заборгованості було проведено без врахування платежів, які були безпідставно списані банком в рахунок погашення відсотків.

Як було встановлено у судовому засіданні, відповідно до долучених до позовної заяви розрахунку заборгованості за договором б/н від 29.06.2018 р. та виписки руху коштів по картці (ар.с.76-80) позивачем було списано з рахунку відповідача відсотки за користування кредитом, а саме: 01.08.2018 р. - 734,09 грн.; 31.08.2018 р. - 815,30 грн.; 01.10.2018 р. - 980,18 грн.; 01.11.2018 р. - 1520,34 грн.; 01.12.2018 р. - 1534, 01 грн.; 01.01.2019 р. 1685, 48 грн.; 01.02.2019 р. 1790, 04 грн.; 01.03.2019 р. - 1644,52 грн.; 01.04.2019 р. - 1920,25 грн.; 01.05.2019 р. - 1924,77 грн.; 01.06.2019 р. - 2019,56 грн.; 01.07.2019 р. - 1967,82 грн.; 01.08.2019 р. - 2054,40 грн.; 01.09.2019р. 1612, 58грн.; 01.10.2019р. 1530,11грн.; 01.11.2019р. 861,33грн.; 01.12.2019 837,41грн.; 01.01.2020р. 937,20грн.; 01.02.2020 р. - 1022,41 грн.; 01.03.2020 р. - 1021,19 грн.; 01.04.2020 р. - 1174,39 грн.; 01.05.2020 р. - 1206,22 грн.; 01.06.2020 р. - 1311,13 грн.; 01.07.2020 р. - 1328,92 грн.; 01.08.2020 р. - 1373,83 грн.; 01.09.2020 р. - 1356,87 грн.; 01.10.2020 р. 1251,90 грн.; 01.11.2020 р. - 1282,78грн.; 01.12.2020 р. - 1280,40 грн.; 01.01.2021 р. - 1363,38 грн., а всього на загальну суму 41342,81грн.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позивачем безпідставно спрямовувались кошти з рахунку ОСОБА_1 на оплату відсотків та не зарахлвувались у повному обсязі на оплату зобов`язань за тілом кредиту.

Ураховуючи, що відповідачем за кредитним договором сплачено суму коштів, яка значно перевищує отриманий на картку ліміт (05.10.2019 - 20400 грн.) (а.с. 83), то суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 у повному обсязі виконав зобов`язання за кредитним договором, а тому підстави для задоволення вимог АТ «Універсал Банк» відсутні.

Окрім цього судом підраховано, що згідно розрахунку та виписки по рахунку відповідачем було сплачено позивачу на погашення тілу кредиту загальну суму в розмірі 80265грн.

Також суд звертає увагу на те, що, згідно наданого банком розрахунку заборгованості вбачається, що останнім з кредитного рахунку відповідача (з сум тіла кредиту) здійснювалося списання кредитних коштів на погашення відсотків сплата яких у саме цих розмірах та за рахунок тіла кредиту не передбачена договором, підписаним відповідачем. Зазначена обставина підтверджується випискою руху коштів по картці (ар.с.76-80), з якої видно, що після списання відсотків за використання кредитного ліміту відповідно зменшувався залишок коштів на рахунку на суму такого списання, тим самим збільшувалась заборгованість відповідача за тілом кредиту.

Проаналізувавши виписку руху коштів по картці (ар.с.76-80) за вказаним договором, значення колонки «залишок після операції» збільшувався банком, у тому числі шляхом нарахування відсотків за користування кредитним лімітом, непередбаченими укладеним кредитним договором, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що банк почав у розрахунку заборгованості протиправно включати до тіла кредиту проценти, водночас у розрахунку заборгованості зазначати, що заборгованість за нарахованими відсотками відсутня.

В своїх поясненнях (ар.с.72) позивач сам зазначає, що відповідно до виписки про рух коштів на рахунку (додається) баланс на кінець періоду складає (мінус) 24234,93грн. Тобто заборгованість складає 44634,93. Ця заборгованість складається з повністю використаного боржником кредитного ліміту у сумі 20400,00грн. та суми овердрафту (мінусу по картці), яка становить (мінус) 24234,93грн. Овердрафт (мінус) 24234,93 грн. виник наступним чином. Якщо на рахунку клієнта не вистачає власних коштів для оплати заборгованості, то заборгованість збільшується на суму заборгованості за договором по відсоткам до погашення, по неустойці. При цьому Банк надає кредит згідно з договором в розмірі зазначеної заборгованості та направляє кредитні кошти на погашення вказаної в цьому пункті заборгованості, а саме відсотків за користування кредитним лімітом, неустойки за просторочення платежів згідно з тарифами.

Окрім того, відносно довідки про умови кредитування, то про необов`язковість її врахування при вирішенні спірних відносин через те, що вона не може бути належним доказом погодження сторонами умов кредитного договору, оскільки не містить чіткої інформації щодо відсоткової ставки та можливості її збільшення, розміру та строків періодичних платежів на погашення кредиту, тощо, вказав Верховний Суд у постанові від 12 лютого 2020 року в справі № 365/159/19.

Крім того, про такий документ, як довідка про зміну умов кредитування , в Анкеті-заяві позичальника від 29.06.2018 року нічого не зазначено, як про складову частину договору банківського обслуговування.

Окремо суд звертає увагу на те, що підписана відповідачем Анкета-заява від 29.06.2018 року не містить й умов щодо строку виконання зобов`язання (повернення кредитних коштів).

При вирішенні позовних вимог суд також приймає до уваги, що у даному випадку, договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою споживачем банківських послуг.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

10 червня 2017 року набрав чинності Закону України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч. 4 ст. 16 Закон України «Про споживче кредитування», у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.

Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.

Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Доказів направлення позивачем та отримання відповідачем повідомлення «пуш» про істотне порушення умов Договору та про необхідність погасити суму заборгованості до позовної заяви не долучено.

В своїй постанові по справі № 756/671/19 від 20.10.2020 року Верховний суд зазначив, що єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого строку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи (у цьому випадку -позивача).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц зазначила про необхідність обов`язкового досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, та зробив наступні висновки: «Враховуючи наведене, порушення позивачем визначеного кредитними договорами порядку направлення юридично значимих повідомлень, факт отримання яких адресатами суди не встановили, не може мати наслідком покладення на відповідачів тягаря дострокового погашення заборгованості за кредитними договорами». У даному ж випадку, як зазначалось раніше підписана відповідачем Анкета-заява від 29.06.2018 року не містить умов щодо строку виконання зобов`язання (повернення кредитних коштів).

Велика Палата у своїй постанові № 638/13683/15-ц від 26.05.2020 року підкреслила, що Законом України «Про захист прав споживачів» встановлені імперативні норми щодо досудового врегулювання заборгованості за кредитними договорами. Так як ті норми вже перекочували з вказаного Закону до Закону України «Про споживче кредитування», то цей висновок Великої Палати залишається актуальним і по сьогоднішній день.

До такого правового висновку прийшов Верховний Суд у постановах: № 235/8114/15-ц від 09.04.2020 року; № 200/7369/15-ц від 09.01.2020 року.

Постановою Верховного Суду усправі №638/13683/15-ц від 26 травня 2020 року, роз`яснено, що кредитодавець не може заявляти вимогу про дострокове повернення споживчого кредиту у позовній заяві. Подання кредитодавцем позову є складовою цивільного процесу, а не цивільних правовідносин. Тому таке подання не можна кваліфікувати як вимогу у розумінні частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин). Якщо кредитодавець звертається до суду з позовом про стягнення споживчого кредиту, не заявивши на підставі частини десятої статті 11 зазначеного Закону вимогу про дострокове повернення коштів за договором, у споживача (позичальника) немає обов`язку здійснити таке дострокове повернення.

До такого правового висновку прийшов Верховний Суд у постановах: № 203/1625/16-ц від 22.12.2020 року; № 643/15512/15-ц від 23.09.2020 року; № 686/1696/15-ц від 09.12.2020 року; № 753/21158/17 від 04.12.2020 року; № 202/21505/13-ц від 15.10.2020 року; № 703/747/12 від 09.09.2020 року; № 607/3439/16-ц від 27.08.2020 року; № 753/3529/16-ц від 19.08.2020 року; № 2-2062/10 від 12.08.2020 року.

Тому, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог через їх недоведеність.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Проте, суду не надано належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

На підставі викладеного, суд робить висновок, що у задоволенні позовних вимог АТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, необхідно відмовити.

Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Враховуючи викладене та те, що у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, суд вважає, що витрати зі сплати судового збору, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 82, 223, 263, 264, 265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Універсал Банк», , що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Автозаводська, буд. 54/19 до ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який мешкаєза адресою: АДРЕСА_1 про стягнення заборгованості,- відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст судового рішення складено 02 лютого 2022 року.

Суддя І.М. Юрченко