ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів:Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Коротун І.В.

учасники справи:

представник позивача адвокат Мельниченко Є.О.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Курінного Дмитра Олеговича

на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 04 жовтня 2021 року, постановлену суддею Горбуновою Я.М., дата складення повного судового рішення не вказана

за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Товариства з додатковою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, -

В С Т А Н О В И В:

27 вересня 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , Товариства з додатковою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, у якому просив суд стягнути з ТДВ «МСК» на свою користь страхове відшкодування у розмірі ліміту виплати за полісом №АК8990204, що діяв станом на 13.12.2018 року, стягнути з ОСОБА_1 у якості відшкодування матеріальної шкоди 1 304 231,80 грн. та моральної шкоди 300 000 грн.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 04 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі.

Разом з позовною заявою позивачем та його представником подано заяву про забезпечення позову, в якій просили накласти арешт на майно відповідача ОСОБА_1 , а саме на автомобіль «AUDI Q5» VIN-код НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 .

Заява мотивована тим, що відновлювальний ремонт автомобіля позивача становить 1 304 231,80 грн., що підтверджується висновком експертного автотоварознавчого дослідження №3617 від 06.03.2019 року. Вважає, що саме ОСОБА_1 є відповідальною за відшкодування шкоди у ДТП, що сталася 13.12.2018 року. Відповідно до інформації з відкритих даних МВС України ОСОБА_1 є власником автомобіля «AUDI Q5», вартість якого є співмірною з ціною пред`явленого ним позову. Зазначає, що з часу ДТП минуло понад 2 роки, а ОСОБА_1 не мала й не має наміру відшкодовувати шкоду та визнавати свою вину, тому існує реальна загроза, о у подальшому рішення суду не буде виконане, якщо не будуть вжиті заходи забезпечення позову.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 04 жовтня 2021 року заяву задоволено.

Накладено арешт на майно відповідача ОСОБА_1 , а саме на автомобіль «AUDI Q5» VIN-код НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 .

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що невжиття заходів по забезпеченню позову може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду, тому заява підлягає задоволенню.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Курінний Д.О., посилаючись на незаконність, необґрунтованість та безпідставність прийнятого судового рішення, порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції жодним чином не обґрунтовано доцільності накладення арешту на майно відповідача з позиції реальності загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. У самій заяві позивача про забезпечення позову взагалі не наведено ризиків невиконання рішення суду. Реальність загрози у зв`язку з невизнанням ОСОБА_1 провини у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди не витримує жодної критики та не може бути покладено як основу для забезпечення позову. Зазначає, що суд при вирішенні питання про забезпечення позову взагалі не вирішував питання про надання позивачем доказів щодо його вартості та належності в аспекті з`ясування відповідності/співмірності заходів забезпечення позову розміру позовних вимог. Вважає, що ст. 151 ЦПК України безальтернативно вимагає зазначення у заяві про забезпечення позову пропозицій заявника щодо зустрічного забезпечення позову, проте, в матеріалах заяви відсутні пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення, отже заява взагалі підлягає поверненню, а аж ніяк не задоволенню.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 08.11.2021 року дана справа витребувана з Московвського районного суду м. Харкова (а.с. 44 виділених матеріалів справи).

Ухвалами Харківського апеляційного суду від 28.12.2021 року у даній справі відкрито апеляційне провадження та справа призначена до апеляційного розгляду на 14.03.2022 року о 14-45 год. з повідомленням учасників справи (а.с. 59, 61 виділених матеріалів справи).

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

З 02.08.2022 року дана справа перебуває у провадженні Полтавського апеляційного суду (а.с. 62 виділених матеріалів справи).

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 08.08.2022 року дана справа призначена до апеляційного розгляду на 12.12.2022 року о 10-40 год., з повідомлення учасників справи (а.с. 63 виділених матеріалів справи).

У судове засідання до суду апеляційної інстанції не з`явилися відповідачі, належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення судової повістки про виклик до суду на їх офіційну електронну адресу у порядку ч. 6 ст. 128 ЦПК України (а.с. 65,67,68 виділених матеріалів справи). Крім того, інформація про дату, час та місце розгляду справи доступна на сайті «Судова влада». Учасники справи мали процесуальний час для надання суду обґрунтування власних позицій. Відзив на апеляційну скаргу, відповідь на відзив на апеляційну скаргу до суду надано. Учасники справи про судове засідання повідомлені завчасно, у справі наявні достатні для прийняття рішення матеріали, підстав для відкладення розгляду справи не встановлено. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що незастосування вказаних у заяві заходів забезпечення позову може утруднити або взагалі унеможливити виконання рішення суду, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду про задоволення позову, що запропонований представником позивача спосіб забезпечення позову є співмірним із заявленими вимогам.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно із ч.ч. 1 та 2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Види забезпечення позову визначені положеннями статті 150 ЦПК України та до них належать: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

При цьому, відповідно до вимог ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Вирішуючи питання про забезпечення позову та приймаючи за ним рішення, суд зобов`язаний враховувати обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, та зазначені ним докази, що підтверджують кожну обставину.

Відповідно до п. п. 4, 5, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі №914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

При цьому, цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій у разі задоволення позову може бути ускладнено чи стане неможливим виконання рішення суду, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Однією з підстав задоволення заяви про забезпечення позову є спроможна вірогідність повідомлених обставин, що можуть перешкодити виконанню судового рішення.

Тобто, підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Фундаментними критеріями, які формують висновок про наявність дійсних підстав для забезпечення позову, є логічний та юридичний аналіз обставин справи, на які посилається позивач, та доводи заяви про забезпечення позову. Процесуальні норми лише вказують на порядок вчинення дій.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Суд повинен лише пересвідчиться, що між сторонами виник спір.

По справі вбачається, що позов пред`явлено ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Товариства з додатковою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, у якому позивач просив суд, зокрема, стягнути з ОСОБА_1 у якості відшкодування матеріальної шкоди 1 304 231,80 грн. та моральної шкоди 300 000 грн.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, позивач на свій розсуд обрав спосіб захисту порушеного права у відповідності до норм ЦПК України.

Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову, позивач ОСОБА_2 вказав, що у випадку задоволення позову, то з відповідача буде стягнута сума грошових коштів. Якщо ці кошти не будуть добровільно сплачені відповідачем, рішення суду буде підлягати примусовому виконанню, у тому числі за рахунок належного відповідачу на праві власності майна. За відсутності накладеного арешту на майно, воно під час розгляду даної справи судом може бути відповідачем відчужене, що унеможливить виконання рішення. При цьому, позивачем вказана ціна позову, яка, на його думку, відповідає вартості відновлювального ремонту його автомобіля і становить 1 304 231,80 грн., що підтверджується висновком експертного автотоварознавчого дослідження №3617 від 06.03.2019 року.

До заяви про забезпечення позову позивачем надано інформацію з відкритих даних Міністерства внутрішніх справ України про те, що ОСОБА_1 є власником «AUDI Q5», державний номерний знак НОМЕР_2 , за участю й під керуванням якою була створена дорожньо - транспортна пригода.

Таким чином, на підставі досліджених матеріалів справи, колегія суддів приходить до висновку, що постановляючи ухвалу про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з наданих позивачем доказів про наявність спору між сторонами, перебування у відповідача ОСОБА_1 на праві власності вказаного об`єкту рухомого майна та того, що спосіб забезпечення позову, який просив застосувати позивач, є співмірним з заявленими позовними вимогами, тому суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про задоволення заяви позивача про забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги щодо повернення заяви про забезпечення позову з підстав відсутності у заяві пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення, то такі доводи не заслуговують на увагу, оскільки відсутність у заяві про забезпечення позову пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення та не вирішення судом питання зустрічного забезпечення не є підставою для скасування ухвали суду про забезпечення позову, оскільки не позбавляє права обтяженої сторони звернутися з клопотанням про таке зустрічне забезпечення окремо у встановленому законом порядку. Такі правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 21 грудня 2020 року у справі № 487/5726/19 (провадження у справі № 61-4793св20, від 30 червня 2021 року у справі № 752/2342/19 (провадження № 61-11920св19).

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що згідно ч. 1 ст. 158 ЦПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Таким чином, відповідач ОСОБА_1 не позбавлена процесуальної можливості звернутися до суду першої інстанції з відповідною заявою про скасування заходів забезпечення позову та надати суду відповідні докази на підтвердження її підстав.

З огляду на те, що ухвала суду першої інстанції відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, апеляційний суд у складі колегії суддів не вбачає.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права та не може бути скасована з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, відповідно апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч. 1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Курінного Дмитра Олеговича - залишити без задоволення.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 04 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 грудня 2022 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов