ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2022 року м.Суми

Справа №591/4418/22

Номер провадження 22-ц/816/1173/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання -Кияненко Н.М.,

учасники справи:

боржник ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження Зарічний відділ державної виконавчої служби у місті Суми Північно Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми)

стягувач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 31жовтня 2022 року, в складі судді Клименко А.Я., ухваленув м. Суми, повний текст судового рішення виготовлено 02.11.2022 року,

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду у вересні 2022 року зі скаргою, ОСОБА_1 оскаржив як вважає неправомірну постанову від 13.11.2020 року у виконавчому провадженні ВП № 63529233 стосовно нього про накладення арешту на все належне йому майно та просив зобов`язати Зарічний відділ державної виконавчої служби у місті Суми Північно Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) скасувати постанову про накладення арешту на майно боржника.

Скаргумотивував тим, що рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 28.09.2020 року з нього було стягнуто на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 в розмірі 2000 грн щомісячно до досягнення нею повноліття. На підставі вищевказаного судового рішення було видано виконавчий лист на примусове виконання якого відкрито виконавче провадження № 63529233. Після набрання рішенням законної сили він почав сплачувати аліменти в розмірі 2000 грн щомісячно. Зазначає, що на день звернення до суду він є безробітним, а його мати яка є інвалідом 2 групи безтерміново потребує постійного догляду та дороговартісного лікування. Зазначає, що постановою державного виконавця було накладено арешт на все його майно, хоча в нього була відсутня заборгованість по аліментам. В зв`язку з дороговартісним лікуванням його матері він планував продати належну йому квартиру, проте зробити останнього не може, оскільки на неї державним накладено арешт. Зазначає, що в досудовому порядку вирішити вказане питання йому не вдалось, а тому він вимушений був звертатися до суду зі скаргою.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 31 жовтня 2022 року скаргу ОСОБА_1 задоволено. Скасовано постанову від 13 листопада 2020 року у виконавчому провадженні ВП № 63529233 стосовно ОСОБА_1 накладеного Північно Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Суми) Зарічним відділом Державної виконавчої служби у м. Суми Калусенко А.І. про накладення арешту на все майно боржника.

Ухвалюючи оскаржувануухвалу, суд першої інстанції виходив з того, щоу ОСОБА_1 відсутня заборгованість зі сплати аліментів та наявні докази тяжкої хвороби його матері ОСОБА_4 , якій встановлено 2 групу інвалідності пожиттєво, а тому дії державного виконавця щодо винесення постанови про накладення арешту на майно боржника є неправомірними.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувануухвалу та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні скарги.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що боржником пропущено строк на оскарження постанови державного виконавця про накладення арешту на все його нерухоме майно. Крім того, останнім вже оскаржувались до суду в 2021 році дії державного виконавця по відмові у скасуванні арешту на його нерухоме майно і йому було відмовлено у задоволенні скарги. Вказує, що судом не було вручено їй повістку про виклик оскільки вона відсутня за місцем проживання, а тому її не було належним чином повідомлено про дату час та місце розгляду справи. Зазначає, що разом із заявою про прийняття до примусового виконання виконавчого листа нею було подано заяву про накладення арешту на майно боржника, а тому державним виконавцем обґрунтовано винесено постанову про накладення арешту на його майно, оскільки на день її винесення він мав заборгованість зі сплати аліментів. Вказує, що відповідно до постанови Верховного Суду від 25.05.2021 року саме на боржнику лежить обов`язок доведення того, що виконання рішення зі сплати аліментів забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника. Проте боржником не надано до суду доказів того, що він може забезпечити виконання рішення суду про стягнення аліментів на дитину ще протягом 14 років в будь який інший спосіб, ніж накладення арешту на майно боржника.

Від боржника до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній зазначає, що згідно розрахунку заборгованості, яка склалася на день відкриття виконавчого провадження (06.11.2020) вбачається, що станом на 01.11.2020 року заявником було внесено 20931 грн, а переплата склала 2993 грн 41 коп. До ухвалення рішення про стягнення аліментів вони зі стягувачем проживали однією сім`єю, а тому вказаної заборгованості взагалі не існувало, тому у виконавця не було підстав для накладення арешту на все майно боржника. Вказує, що з моменту відкриття виконавчого провадження у нього жодного разу не виникало заборгованості зі сплати аліментів, крім того, він не відмовляється від їх сплати. Зазначає, що він посилається не на факт необхідності зняти арешт з його майна, а на факт незаконності його накладення як такого. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а оскаржувану ухвалу залишити без змін.

У від представник зарічного відділу державної виконавчої служби м.Суми підтримав дововди апеляційної скарги, оскільки право накладення арешту, підстави та умови зняття арешту з майна боржника визначено Законом України «Про виконавче провадження».

В судовому засіданні представник боржника проти скарги заперечив і просив судове рішення залишити без змін.

Представник Зарічного відділу державної виконавчої служби у місті Суми Північно Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) підтримав своє позицію, викладену у відзиву і підтвердила, що на час накладення арешту заборгованість по аліментах була відсутня.

Стягувач ОСОБА_2 до суду не прибула, у клопотанні до суду просила відкласти її розгляд, через неможливість прибути особисто або направити її представника, однак доказів в підтвердження поважності причин неможливості явки до суду не надала.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скаргане підлягає задоволенню.

В судовому засіданні апеляційного суду встановлено, що 22.09.2022представник ОСОБА_1 отримав копію постанови про накладення арешту від 13.11.2020р., а 26.09.2022 його скарги надійшла до Зарічного районного суду м. Суми.

З матеріалів справи вбачається отримав копію постанови держвиконавця про накладення аретупостановою старшого державного виконавця Калусенко А.І. від 06.11.2020 року відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа Зарічного районного суду м. Суми від 02.11.2020 року по справі № 591/6482/19 про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 2000 грн., щомісячно, до її повноліття, починаючи стягнення з 17 жовтня 2019 року.

ОСОБА_1 є власником 2 кімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та зареєстрований разом з матір`ю ОСОБА_4 за вищевказаною адресою.

Мати боржника ОСОБА_4 має другу групу інвалідності загального захворювання, встановлену безтерміново.

Постановою старшого державного виконавця Калусенко А.І. від 13.11.2020 року накладено арешт на все майно, що належить боржнику у межах суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів в сумі 25834 грн 23 коп.

Листом від 29.07.2022 року Північно Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Мірошніченка О.Б. повідомлено про те, що стягувач у заяві від 06.11.2020 року просила накласти арешт на рахунки, які відкрито в ПАТ КБ «ПриватБанк» та рухоме і нерухоме майно, яке належить боржнику, в зв`язку з чим, державним виконавцем в порядку визначеному ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» накладено арешт на його майно. Оскільки примусове виконання рішення суду державним виконавцем не може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно, то відсутні законні підстави для зняття арешту.

Відповідно до повідомлення Зарічного відділу державної виконавчої служби у місті Суми Північно Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 28.07.2022 року станом на 28.07.2022 року заборгованість зі сплати аліментів у ОСОБА_5 відсутня.

Згідно повідомлення Зарічного відділу державної виконавчої служби у місті Суми Північно Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 22.09.2022 року станом на 22.09.2022 року заборгованість зі сплати аліментів у ОСОБА_5 відсутня.

Відповідно до розрахунку заборгованості зробленого старшим державним виконавцем Вербенко В.М., станом на 01.09.2022 року у ОСОБА_5 відсутня заборгованість зі сплати аліментів, натомість наявна переплата в розмірі 9121 грн. 33 коп. Крім того, із вказаного розрахунку вбачається, що станом на день відкриття виконавчого провадження (06.11.2020 року) у ОСОБА_5 була відсутні заборгованість зі сплати аліментів, натомість наявна переплата в сумі 2993 грн. 41 коп.

При розгляді справи учасники підтвердили, що боржнику окрім 2-о кімнатної квартири, ще належить частка у 3-х кімнатній квартирі, рухоме майно- автмобіль.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначеніКонституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності;диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності;співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення, крім випадку, передбаченогочастиною сьомоюстатті 26 цього Закону.

Абзацом 2 ч. 7 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі якщо в заяві стягувача зазначено конкретне майно боржника, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження перевіряє в електронних державних базах даних та реєстрах наявність права власності або іншого майнового права боржника на таке майно та накладає на нього арешт. На інше майно боржника виконавець накладає арешт в порядку, визначеномустаттею 56цього Закону.

За правилами встановленими ч. 1 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Згідно з ч. 6 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця.

Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Колегія суддів звертає увагу на те, що порядок стягнення аліментів визначено ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», яка є спеціальною нормою у виконавчих провадження про стягнення аліментів. Відповідно до ч.2 ст. 71 вказаного Закону за наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Колегія суддів зауважує, що накладаючи арешт на майно боржника, державний виконавець розпочав звернення стягнення на нього, а відтак у відповідності до ч. 2 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» повинен був переконатися в тому, що боржник станом на день прийняття постанови про арешт майна боржника має заборгованість в розмірі не меншому ніж суми платежів аліментів за три місяці. При цьому, з наданого державним виконавцем до суду розрахунку вбачається не лише відсутність у боржника заборгованості зі сплати аліментів станом на 13.11.2020 року, але й вбачається наявність переплати в розмірі, що перевищує суму платежів за 1 місяць в розмірі 2993 грн 41 коп., що взагалі виключає можливість звернення стягнення на майно боржника. В подальшому з вказаного розрахунку вбачається, що у боржника не було заборгованості зі сплати аліментів в розмірі що перевищує суму платежів за 1 місяць.

Посилання заявника апеляційної скарги на ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 12.01.2022 у справі №591/13262/21 яким боржнику відмовлено в задоволенні скарги на дії державного виконавця щодо винесення 13.11.2020 постанови про накладення арешту, колегія суддів відхиляє, оскільки встановлена вказаним судовим рішеннямпреюдиціяне може мати абсолютного характеру, оскільки при прийнятті судом 12.01.2022 ухвали за результатами розгляду скарги боржника, суд надав оцінку щодо правомірності дії державного виконавця спрямованих на забезпеченнявиконання судового рішення по сплаті останнім аліментів на утримання дитиниу зв`язку із відсутністю у нього іншого рухомого майна. При цьому судом вже було зафіксовано відсутність у скаржника заборгованості по сплаті аліментів станом на 22.09.2021.

Однак, це може бути підставою при подальшому вирішенні питання про зняття арешту з нерухомого майна скаржника з метою не обмежувати його права власності,враховуючи прояву з його боку належного виконання свого обов`язку при виконанні судового рішення тривалого у часу до досягнення дитиною повноліття.

Передбачені Законом України «Про виконавче провадження» виконавчі дії, не позбавляють державного виконавця провести взаємозвірення наявної заборгованості в результаті чого остання може змінюватися в більшу або меншу сторону. Наявністьзаборгованості у боржника зі сплати аліментів та її розмір спростовується наданими державним виконавцем у даній справі до суду розрахунками заборгованості боржника, що переконливо доводить про її відсутність.Крім того, держаним виконавцем не заперечувалися обставини її відсутності станом на день ухвалення оскаржуваної ухвали по даній справі.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що приймаючи постанову про арешт майна боржника, державний виконавець, діючи в межах своїх повноважень, визначених вказаним Законом, щодо накладення арешту на майно боржника, не рахував суттєвою обставини, яка б дозволяла вчинення такої виконавчої дії при відсутності заборгованості зі сплати періодичних платежів і відсутності ухилення з боку боржника від виконання обов`язку покладеного судовим рішенням.

Також, колегія суддів вважає неспроможними доводи заявника апеляційної скарги відносно того, що накладення арешту на належне йому нерухоме майно є засобом забезпечення виконання судового рішення про стягнення аліментів, оскільки фактично, накладаючи арешт на належне боржнику нерухоме майно державний виконавець розпочав процедуру звернення стягнення на нього при тому, що у боржника взагалі відсутня заборгованість по сплаті аліментів, а його обов`язок фактично був виконаний наперед шляхом внесення грошових сум, що перевищують суму платежів за один місяць. Будь яких доказів ухилення від виконання боржником свого обов`язку по сплаті аліментів до суду надано не було.

Крім того,положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу. Також, втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях втручання в майнові права мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи власника майна, наявність легітимної мети такого втручання.

Враховуючи, що фактично у боржника відсутня заборгованість зі сплати аліментів і останній не вчиняє жодних дій та не допускає протиправної бездіяльності в питанні сплати аліментів, колегія суддів приходить до висновку, що втручання в майнові права боржника у вигляді обмеження його у праві володіння та розпорядження належним йому нерухомим майном не відповідає критерію пропорційності та не є виправданим, оскільки порушує баланс між суспільним інтересом у вигляді забезпечення належного виконання судового рішення та втручанням в майнові права боржника, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого правового висновку про наявність підстав для задоволення скарги боржника.

Доводи заявника апеляційної скарги відносно того, що боржнику було відомо про наявність оскаржуваної постанови і останнім було пропущено строк звернення до суду, колегія суддів відхиляє, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що боржником було отримано оскаржувану постанову в період її прийняття, а тому наведені у скарзі мотиви щодо часу коли боржник довідався про її існування Крім того, матеріали справи також не містять доказів її надсилання боржнику.

Доводи заявника апеляційної скарги стосовно того, що судом не було вручено їй повістку про виклик, оскільки вона відсутня за місцем проживання, а тому її не було належним чином повідомлено про дату час та місце розгляду справи колегія суддів вважає неспроможними, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.

Відповідно до ч. 4 ст. 128 ЦПК України судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Згідно з п 3, 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду або день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Тобто, повідомлення особи за місцем її реєстрації або ж за адресою яку вона повідомила є належним навіть в разі повернення такого повідомлення з відміткою про відсутність особи за такою адресою.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що судом першої інстанції 25.10.2022 року було направлено на адресу проживання заявниці апеляційної скарги копію судової повістки разом зі скаргою, доданими до неї додатками та ухвалою про відкриття провадження по справі, проте, останньою вказану поштову кореспонденцію від суду отримано не було і вона повернулася до суду із позначкою про відсутність ОСОБА_2 за місцем проживання. Разом з тим, у надісланому ОСОБА_2 відзиві на скаргу було зазначено саме ту адресу, на яку судом здійснювалося направлення судової повістки, з огляду на що, колегія суддів приходить до висновку, що судом було належним чином повідомлено ОСОБА_2 про дату, місце та час розгляду справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував, обставини, що мають значення для справи і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 31 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 грудня 2022 року.

Головуючий - С. С. Ткачук

Судді: О. Ю. Кононенко

О. І. Собина