КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 757/5235/21-ц Головуючий у суді І інстанції Остапчук Т.В.
Провадження № 22-ц/824/6108/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 грудня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, Державної казначейської служби України про стягнення шкоди, завданої внаслідок незаконної дії або бездіяльності органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду,

в с т а н о в и в:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (далі - ТУ ДБР у м. Києві), Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ), в якому просила визнати протиправною бездіяльність ТУ ДБР у м. Києві щодо невиконання судових рішень, а саме ухвал Печерського районного суду м. Києва від 5 листопада 2020 року № 757/37024/20-к, від 21 липня 2020 року № 757/29078/20-к, від 11 лютого 2020 року № 757/66855/19-к, від 25 жовтня 2019 року № 761/23916/19, від 23 червня 2020 року № 757/23384/20-к, від 22 червня 2020 року № 757/3978/20-к; стягнути з Державного бюджету України через ДКСУ шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку на її користь 257 000,00 грн завданої моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вищевказаними ухвалами слідчих суддів було зобов`язано ТУ ДБР у м. Києві внести відомості по її заявах про груповий злочин до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР), однак судові рішення виконано не було, тривалий час досудові розслідування не здійснюються, її заяви та клопотання не розглядаються, що свідчить про протиправну бездіяльність відповідача, внаслідок якої їй завдана моральна шкода, що полягає у погіршенню психічного та фізичного стану здоров`я, необхідності вжиття додаткових зусиль для захисту прав, зміни звичайного способу життя, душевних стражданнях та порушенні честі і гідності як сторони кримінального провадження, яку вона оцінила у розмірі 257 000,00 грн та просила стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15 листопада 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що визнання протиправною бездіяльність ТУ ДБР у м. Києві щодо невиконання судових рішень - ухвал слідчих суддів підлягає розгляду в порядку КПК України. При цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди.

Позивач не довела належними і допустимими доказами факт завдання їй майнової та моральної шкоди внаслідок невнесення слідчим ТУ ДБР у м. Києві відомостей про вчинення кримінальних правопорушень за її заявами, причинний зв`язок між діями слідчого та настанням тих негативних наслідків, на які вона посилалася.

Факт того, що ухвалами суду слідчого зобов`язано забезпечити внесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення за заявами позивача, не доводить заподіяння їй шкоди та не підтверджує наявності причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю слідчого, яка виразилась у невнесенні відомостей про вчинене кримінальне правопорушення в ЄРДР, та настанням шкоди. Крім того, на момент розгляду справи в суді, як вказувала позивач, здійснюється досудове розслідування після внесення заяв до ЄРДР, що є безумовною сатисфакцією для позивача.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, і прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що під час ухвалення оскаржуваного рішення суд першої інстанції не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам та поясненням позивача щодо завдання їй моральної шкоди внаслідок незаконної бездіяльності ТУ ДБР у м. Києві по неналежному виконанню шести ухвал слідчих суддів, що призвело до порушення її нормальних життєвих зв`язків, перенесення душевних страждань, постійного стресу, приниження честі і гідності, погіршення психічного, фізичного, морального і матеріального стану. Суд неправильно застосував норми КПК України та порушив норми ЦПК України, взявши до уваги відзив відповідача, який є явно необґрунтований, та, самостійно не призначивши судову психологічну експертизу.

У відзиві на апеляційну скаргу ТУ ДБР у м. Києві просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи позивача не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що суд невірно застосував норми матеріального права та допустив порушення процесуальних норм, які б призвели до неправильного вирішення справи.

Відзив іншого відповідача - ДКСУ на подану апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасника справи, що з`явився в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

За правилами частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі оскаржуване судове рішення не відповідає.

Суд першої інстанції установив, що ухвалами слідчих суддів Печерського районного суду м. Києва від 5 листопада 2020 року у справі № 757/37024/20-к, від 21 липня 2020 року у справі № 757/29078/20-к, від 11 лютого 2020 року у справі № 757/66855/19-к, від 23 червня 2020 року у справі № 757/23384/20-к, від 22 червня 2020 року № 757/3978/20-к та Шевченківського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2019 року у справі № 761/34725/19 за скаргами ОСОБА_1 зобов`язано уповноважених (компетентних, службових) осіб ТУ ДБР у м. Києві внести відомості по її заявах про вчинення кримінальних правопорушень до ЄРДР (розпочати досудове розслідування), про що проінформувати заявника та надати відповідний витяг з ЄРДР (а.с. 16, 20, 30, 40, 50, 62).

Звертаючись до суду з позовом про стягнення шкоди, завданої внаслідок незаконної дії або бездіяльності органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, ОСОБА_1 просила визнати протиправною бездіяльність ТУ ДБР у м. Києві щодо невиконання вказаних вище судових рішень та стягнути з Державного бюджету України через ДКСУ шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку на її користь 257 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі і відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння моральної (немайнової) шкоди іншій особі.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (пункт 64, заява № 40450/04, від 15 жовтня 2009 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Згідно з статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

Як свідчать матеріали справи, підставою для звернення до суду з позовом про визнання протиправною бездіяльності і стягнення моральної шкоди ОСОБА_1 вважала невиконання ТУ ДБР у м. Києві ухвал слідчих суддів від 5 листопада 2020 року № 757/37024/20-к, від 21 липня 2020 року № 757/29078/20-к, від 11 лютого 2020 року № 757/66855/19-к, від 25 жовтня 2019 року № 761/23916/19, від 23 червня 2020 року № 757/23384/20-к, від 22 червня 2020 року № 757/3978/20-к.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд вважав, що визнання протиправною бездіяльність ТУ ДБР у м. Києві щодо невиконання цих судових рішень підлягає розгляду в порядку КПК України. Позивачем не доведено факт завдання їй моральної шкоди внаслідок невнесення слідчим ТУ ДБР у м. Києвівідомостей про вчинення кримінальних правопорушень за її заявами, причинний зв`язок між діями слідчого та настанням тих негативних наслідків, на які вона посилалася.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.

Щодо визнання протиправною бездіяльність ТУ ДБР у м. Києві по невиконанню судових рішень

Частиною першою статті 19 ЦПК України визначено юрисдикцію загальних судів, зокрема у ній зазначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Згідно із частиною першою статті 1 КПК порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (пункт 10 частини першої статті 3 КПК).

За правилами частин першої - четвертої статті 214 КПК слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до ЄРДР та розпочати розслідування. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування, а дізнавач - керівником органу дізнання, а в разі відсутності підрозділу дізнання - керівником органу досудового розслідування.

Досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до ЄРДР.

Здійснення досудового розслідування до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Слідчий, прокурор, інша службова особа, уповноважена на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, зобов`язані прийняти та зареєструвати таку заяву чи повідомлення. Відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не допускається.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 303 КПК на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора: бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.

Наведеними правовими нормами визначено суб`єктний склад, процедуру ініціювання і початку досудового розслідування, а також порядок оскарження дій чи бездіяльності слідчого або прокурора у разі нездійснення ними процесуальних дій, які вони зобов`язані вчинити у визначений цим Кодексом строк.

Звернення до суду з цим позовом обумовлене неналежним, на думку позивача, виконанням посадовими (службовими) особами ТУ ДБР у м. Києві ухвал слідчих суддів Печерського районного суду м. Києва від 5 листопада 2020 року у справі № 757/37024/20-к, від 21 липня 2020 року у справі № 757/29078/20-к, від 11 лютого 2020 року у справі № 757/66855/19-к, від 23 червня 2020 року у справі № 757/23384/20-к, від 22 червня 2020 року № 757/3978/20-к та Шевченківського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2019 року у справі № 761/34725/19.

У межах спірних правовідносин (щодо визнання бездіяльності відповідача протиправною) позивач і відповідач діють як учасники кримінального провадження, права і обов`язки яких визначені кримінальним процесуальним законом, тому спір у цій справі повинен розглядатися за правилами КПК України.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що вимоги ОСОБА_1 щодо визнання бездіяльності відповідача протиправною повинні бути розглянуті лише в межах кримінального, а не цивільного судочинства.

До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 813/1596/18 (провадження № 11-1478апп18) та Верховний Суд у постанові від 4 листопада 2020 року у справі № 761/20966/17 (провадження № 61-17262св19).

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відтак, оскільки розгляд позовної вимоги про визнання бездіяльності відповідача протиправною належить розглядати в порядку КПК України, тому провадження у справі в частині цієї вимоги слід закрити.

Щодо стягнення моральної шкоди з Державного бюджету України

Для наявності підстав із зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач в цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди в розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.

Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

За частиною другою статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого, дізнавача чи прокурора; 1-1) скасування повідомлення про підозру; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого, дізнавача чи прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності.

Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди.

При цьому не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 13 січня 2020 року в справі № 227/2572/19 (провадження № 61-20488св18), від 17 січня 2020 року в справі № 638/11414/18 (провадження № 61-2685св19), від 04 березня 2020 року в справі № 639/1803/19 (провадження № 61-18842св19), від 01 квітня 2020 року в справі № 641/7772/17 (провадження № 61-40338св18), від 13 травня 2020 року в справі № 638/8636/17 (провадження № 61-40480св18), від 20 травня 2020 року в справі № 337/3375/17 (провадження № 61-11586св19), від 20 травня 2020 року в справі № 639/6736/18 (провадження № 61-12512св19), від 23 червня 2020 року в справі № 554/108/18 (провадження № 61-41514св18), від 24 червня 2020 року в справі № 520/14/19 (провадження № 61-23199св19), від 30 червня 2020 року в справі № 641/7984/17 (провадження № 61-36602св18), від 3 липня 2020 року в справі № 686/27965/19 (провадження № 61-8293св20), від 25 січня 2021 року в справі № 227/4410/19 (провадження № 61-9407св20), від 25 березня 2021 року в справі № 227/3052/19 (провадження № 61-22337св19).

Відмовляючи позивачу у відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із недоведеності позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної їй шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача, що в силу вимог статей 12, 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком позивача.

Сам факт винесення ухвал слідчими суддями, якими за результатами розгляду скарг позивача зобов`язано відповідача внести відомості про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, не тягнуть наслідків цивільно-правового характеру і не можуть бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені зазначені позивачем ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності.

З огляду на зазначене, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння їй моральних страждань чи втрат немайнового характеру, а отже, і заподіяння моральної шкоди.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21 грудня 2019 року у справі № 285/3475/18-ц (провадження № 48184св18), у постанові від 10 липня 2019 року у справі № 522/3429/17 (провадження № 28015св18), у постанові від 4 березня 2020 року у справі № 639/1803/18 (провадження № 18842св19).

ЄСПЛ зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, 6 грудня 2007 року).

Доводи позивача фактично зводяться до незгоди з процесуальними рішеннями уповноважених осіб (слідчих, детективів) у кримінальних провадженнях.

З урахуванням наведеного, оскільки матеріали справи не підтверджують, що внаслідок бездіяльності посадових осіб ТУ ДБР у м. Києвіпозивачу було спричинено моральні страждання, місцевий суд зробив цілком законний і обґрунтований висновок про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди.

Аргументи ОСОБА_1 , наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не є підставами для скасування оскаржуваного судового рішення в цій частині та задоволення її позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права.

Згідно із пунктом 4 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Відповідно до вимог частини першої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги (частина друга статті 377 ЦПК України).

За таких обставин суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тому рішення суду про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльність ТУ ДБР у м. Києві щодо невиконання судових рішень підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 та частин першої, другої статті 377 ЦПК України, оскільки ці позовні вимоги мають розглядатися за правилами кримінального, а не цивільного судочинства.

В частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін на підставі положень статті 375 ЦПК України.

У частинах першій, шостій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відтак, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.Аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19), від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).

Зважаючи на те, що з позивача в силу пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, а колегія суддів прийшла до висновку про закриття провадження лише в частині пред`явлених вимог та залишення рішення суду першої інстанції без змін в іншій частині вимог, то судові витрати у вигляді судового збору згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 377, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 листопада 2021 року в частині позовних вимогОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, щодо невиконання судових рішень скасувати, провадження у справі в цій частині закрити.

В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

С.І. Савченко