ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 645/3167/19 Номер провадження 22-ц/814/2893/22Головуючий у 1-й інстанції Мартинова О.М. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Триголова В.М.,

суддів: Дорош А.І., Лобова О.А.,

за участі секретаря: Боштенко В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 26 квітня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Харківобленерго» , третя особа: в.в. генерального директора Акціонерного товариства «Харківобленерго» Скопенко Василь Вікторович про поновлення на роботі , стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення відшкодування завданої моральної шкоди

встановив:

У 2019 році ОСОБА_1 звернувся із вказаним позовом до Акціонерного товариства «Харківобленерго» .

Позивач в обґрунтування своїх вимог за позовом зазначив, що з 02 січня 2002 року працював на посаді майстра виробничої ділянці в Акціонерному товаристві «Харківобленерго». 14 листопада 2007 року був переведений на посаду інспектора з контролю та обліку електроенергії.

12 березня 2019 року, відповідно до наказу відповідача, був звільнений з роботи на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я. Позивач зазначав, що з вказаним звільненням категорично не погоджується з наступних підстав. Вважає, що звільнення його з роботи є протиправним, незаконним та таким, що становить дискримінацію за ознаками інвалідності.

Також ОСОБА_1 стверджував, що відбулось порушення чинного законодавства, оскільки подання відповідача до первинної профспілкової організації щодо його можливого звільнення на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України не розглядалось у його присутності, як це повинно відбуватися відповідно до закону. Посилається на те, що підстав для розгляду подання відповідача без його присутності не існувало, оскільки у назначений день - 25 лютого 2019 року о 14.00 він перебував у щорічній відпустці, про що повідомив первинну профспілкову організацію офіційним листом одразу після отримання повідомлення про проведення розгляду питання про звільнення.

Крім того, відповідачу, який вніс подання, було відомо про перебування позивача у відпустці, оскільки саме він ухвалює рішення про надання працівнику щорічної відпустки. Інших повідомлень про дату і час проведення розгляду подання відповідача до первинної профспілкової організації про його можливе звільнення не отримував, хоча з 28 лютого, окрім 04 та 05 березня 2019 року, перебував на робочому місці. Зазначає, що навіть за умови, що відповідач або первинна профспілкова організація повідомили би його про призначення розгляду подання на 04 березня 2019 року, він не зміг бути присутнім через те, що 04 березня 2019 року був змушений звернутися до фахівця Поліклінічного-консультативного відділення Харківського науково-дослідного інституту гігієни праці та професійних захворювань ХНМУ.

Відповідачем не надано підтвердження щодо повідомлення його про виклик на засідання профспілкової організації, а також надання ним згоди на проведення розгляду подання. Посилається на порушення його прав передбачених ст. 43 КЗпП, що призвело до порушення його права на працю і незаконне та протиправне звільнення з роботи.

Вважає, що відповідач, третя особа та первинна профспілкова організація не є фахівцями в галузі охорони здоров`я та медико-соціальної експертизи та не можуть робити висновків щодо його невідповідності за станом здоров`я займаній посаді. Вказує на те, що відповідач не звертався до обласного центру медико-соціальної експертизи на предмет невідповідності його займаній посаді. Разом з тим, відповідач не вжив жодних дій щодо його переведення на іншу роботу.

Позивач піддає сумніву інформацію щодо наявності у відповідача довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 01 лютого 2019 року, оскільки зазначена довідка видається інваліду. Крім того, зазначена довідка не містить встановлення невідповідності виконуваній роботі за станом здоров`я, фраза «потребує постійного стороннього догляду» не є висновком щодо неможливості виконувати роботу та особа є непрацездатною. Зазначає, що не було факту повідомлення його про відсутність вакантних посад на яких він міг би працювати за станом здоров`я, ніхто йому повідомлення не оголошував, не ознайомлював з ним та не пропонував його підписати.

Звертає увагу на те, що довідка та індивідуальна програма реабілітації інваліда, на які посилається відповідач у відзиві, не містять висновку про неможливість виконування ним функціональних обов`язків відповідно до посадової інструкції та не могли бути наявні у розпорядженні відповідача на час його звільнення.

Вважає, що через те, що відповідач звільнив його лише через встановлення йому інвалідності, а не встановлення йому невідповідності виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, він був підданий дискримінації за ознакою наявності інвалідності.

ОСОБА_1 просив суд визнати наказ відповідача про його звільнення незаконним, протиправним та таким, що становить дискримінацію його за ознаками наявності інвалідності, скасувати наказ про звільнення від 12.03.2019 р., поновити його на посаді інспектора з контролю та обліку електроенергії в акціонерному товаристві «Харківобленерго», стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 334 936,56 грн. та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Разом з тим, до суду було надано клопотання про поновлення пропущеного строку на оскарження звільнення з займаної посади, у якому позивач посилався на те, що у зв`язку з виниклою необхідністю, 04 та 22 квітня 2019 року звертався за медичною допомогою до установ охорони здоров`я у м. Києві, за рекомендацією лікарів звертався до лабораторій, а також звертався до Головного управління Держпраці у Харківській області, очікуючи, що саме останній орган захистить його порушене право на працю.

Рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 26 квітня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Харківобленерго», третя особа: в.о. генерального директора Акціонерного товариства «Харківобленерго» Скопенко Василь Вікторович про визнання наказу про звільнення незаконним, протиправним, та його скасування, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування завданої моральної шкоди - відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при розгляді позову не врахував , що справа є важливою для позивача , а також те що заявлена сума позовних вимог є високою для позивача. Апелянт вказує , що рішення районного суду прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, а отже підлягає скасуванню.

ОСОБА_1 просить скасувати рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 26 квітня 2021 року, та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що наказом керівника АК «Харківобленерго» № 1/07к «Про прийом на роботу» від 02.01.2002 р. ОСОБА_1 прийнято на роботу до АК «Харківобленерго» на посаду майстра виробничої дільниці 2 гр. у Вовчанському РРЕМ (т. 1 а.с. 13, 127).

Наказом керівника АК «Харківобленерго» № 1/455к «Про переведення на іншу роботу» від 14.11.2007 р. ОСОБА_1 переведено на посаду інспектора з контролю та обліку електроенергії в Східне РВЕ «Харківенергозбуту» (т. 1 а.с. 128).

11.02.2019 р. з Немишлянської районної медико-соціальної експертної комісії до АТ «Харківобленерго» надійшло повідомлення про результати огляду медико-соціальної експертної комісії, де зазначено, що ОСОБА_1 з 29.01.2019 р., при повторному огляді, встановлена перша «Б» група інвалідності, з причин загального захворювання та у висновку про умови і характер праці вказано: «потребує постійного стороннього догляду».

Згідно довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА № 957861, ОСОБА_1 з 29.01.2019 р., при повторному огляді, встановлена І (перша) «Б» група інвалідності, з причин загального захворювання, дата чергового перегляду: 29.01.2020 р., у висновку про умови і характер праці вказано: «потребує постійного стороннього догляду», у рекомендованих заходах щодо відновлення працездатності зазначено: «лікування невролога, гастроентеролога, гастровідділення» (т. 1 а.с.36).

Зазначена довідка також була отримана стороною відповідача, що підтверджується змістом подання відповідача до голови первинної профспілкової організації АТ «Харківобленерго» від 18.02.2019 р. та факт отримання неспростовний стороною позивача.

Як вбачається з запису з трудової книжки ОСОБА_1 , останній звільнений 12.03.2019 р. у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я п. 2 ст. 40 КЗпП України (наказ № 2/46к від 12.03.2018 р.)

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи

Пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи.

Невідповідність працівника посаді, яку він займає, або виконуваній роботі може виявлятися у стані здоров`я, що перешкоджає продовженню роботи. Про невідповідність працівника може свідчити висновок МСЕК, якщо працівника визнано інвалідом і йому рекомендована робота інша, ніж він виконує.

В матеріалах справи наявна довідка до акту огляду МСЕК №957861 Серія 12 ААА, щодо ОСОБА_1 , якою інвалідність останньому встановлена до 01.02.2020 року, також у гафі «Умови та характер праці» зазначено «Потребує постійного стороннього догляду» , у графі «Рекомендовані заходи щодо відновлення працездатності» вказано « Лікування невролога , гастроентеролога, гастровідділення» .

Як вбачається з індивідуальної програми реабілітації інваліда № 98 від 01.02.2019 р., ОСОБА_1 , який за професією є інженером, працює - інспектором, група інвалідності І-Б з 21.01.2019 р. до 01.02.2020 р., має наступні обмеження життєдіяльності: п. 13.1. «до самообслуговування»: до виконання ІПР - І ступень обмеження, після виконання ІПР- ІІІ ступень обмеження, п. 13.2 «до пересування»: до виконання ІПР - І ступень обмеження, після виконання ІПР- ІІІ ступень обмеження, п. 13.6 «до трудової діяльності»: до виконання ІПР - І ступень обмеження, після виконання ІПР- ІІІ ступень обмеження, п. 13.7.1 «до професійного навчання»: до виконання ІПР - І ступень обмеження, після виконання ІПР- ІІІ ступень обмеження. У п. 14 «Реабілітаційні заходи та їх реалізація» рекомендована відновна терапія у стаціонарному невралгічному відділенні 2019-2020 р., поліклінічний, диспансерний нагляд у невропатолога, гастроентеролога 2 рази на рік. Так, у п. 4 «Професійна реабілітація» у абзацах «експертиза потенційних професійних здібностей», «професійна орієнтація» зазначено: «потребує постійного стороннього догляду». У п. 5 «Трудова реабілітація» поставлені прочерки. Реабілітаційний потенціал вказано як низький. Метою реабілітації зазначено, часткове відновлення обмеження життєдіяльності, соціально-побутового стану, професійної та трудової діяльності.

У листі Департаменту охорони здоров`я Харківської обласної державної адміністрації від 12.04.2019 року №01-13/385 вказано , що у випадку ОСОБА_1 , в наслідок хвороби , розвинувся виражений верхній парапарез. На теперішній час неможливо також встановити чи є зміни в стані здоров`я ОСОБА_1 незворотними, бо він перебува на інвалідності з 2018 року та інвалідність І Б групи йому встановлена в січні 2019 року первинно.

Крім того, на звернення позивача до Департаменту охорони здоров`я надані відповідь від 20.02.2019 та 19.03.2019 р., де також зазначено, що життєдіяльність позивача грубо обмежена: до праці та самообслуговування, роз`яснено право надати відповідачу запит та посадову інструкцію до КЗОЗ «Обласний цент МСЕ» щодо можливості виконувати трудові обов`язки, зазначені в інструкції, а також враховуючи бажання позивача працювати, запропоновано з його згоди, направити останнього до Українського державного науково-дослідницького інституту медико-соціальних проблем інвалідність МОЗ України м. Дніпро на консультацію або до Центральної медико-соціальної експертної комісії Міністерства охорони здоров`я України м. Київ, для вирішення питання щодо можливості працювати, при яких умовах та на якій термін, отримавши путівку на безкоштовне обстеження. Вказаною можливістю позивч не скористався.

При розгляді справ про звільнення за пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов`язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров`я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу (пункт 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»).

Частина друга статті 40 КЗпП України передбачає звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, яке допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У відповідності до наведеного, 28.02.2019 р. начальником відділу правового супроводу діяльності товариства юридичного управління Верещагіним Є.В., провідним інженером управління кадрів ОСОБА_2 , провідним інженером управління кадрів ОСОБА_3 складено акт щодо повідомлення ОСОБА_1 , згідно штатного розкладу АТ «Харківобленерго», про відсутність вакантних посад, на яких ОСОБА_1 , відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААА № 957861 від 01.02.2019 р., міг би працювати за станом здоров`я. Вищезазначене повідомлення від 28.02.2019 р. було зачитано ОСОБА_1 та надано для ознайомлення та підписання, однак ним не підписано .

Із довідки АК «Харківобленерго» вбачається, що за період з 28.02.2019 р. по 12.03.2019 р. у штатному розкладі АТ «Харківобленерго» відсутні вакантні посади з можливістю надання працівникам постійного стороннього догляду .

Згідно зі статтею 4 Конвенціі Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року № 3933-XII (далі - Конвенція), трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

Відповідно до Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінацією можна вважати обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, та позивачем не наведено жодних доказів на підтвердження вчинення АТ «Харківобленерго» дискримінації щодо нього.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає , що наказ про його звільнення є таким , що становить дискримінацію за ознакою інвалідності, а відтак підлягає скасуванню , та суд не приймає до уваги наведене, адже доказами наданими відповідачем вказаний факт спростовується та підтверджується факт того, що позивача звільнено на підставі норм чинного законодавства у зв`язку із неможливістю ним виконувати трудові обов`язки покладені на нього та неможливістю переведення його на іншу посаду. Також цей довод апеляційної скарги зводиться до доводів позовної заяви , яким суд першої інстанції надав належну оцінку.

За змістом пункту 2 статті 9 Конвенції, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення лежить на роботодавцеві, що вірно зазначено позивачем у його апеляційній скарзі.

Невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі - це документально підтверджена неможливість продовжувати виконання роботи працівником за умови, що така робота потребує певної кваліфікації чи стану здоров`я.

Згідно з Положенням про медико-соціальну експертизу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317, медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності. Висновки комісії, реабілітаційні заходи, визначені в індивідуальній програмі реабілітації особи з інвалідністю, обов`язкові для виконання органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, реабілітаційними підприємствами, установами та організаціями, в яких працює або перебуває особа з інвалідністю, незалежно від їх відомчої підпорядкованості, типу і форми власності.

Тобто, МСЕК вирішує питання встановлення інвалідності за наявності стійкого порушення функцій організму, стійкої втрати працездатності (встановлює відсотки), профзахворювання. Доказами невідповідності працівника займаній посаді чи виконуваній роботі через стан здоров`я можуть бути відповідні медичні висновки МСЕК, якими працівника визнано інвалідом і йому рекомендовано роботу іншу, ніж та, яку він виконує.

З приводу аргументу скаржника , щодо недоведеності обставин які суд вважав встановленими , колегія суддів зауважує, що згідно вищезазначеної індивідуальної програми реабілітації №98 ОСОБА_1 потребує постійного медичного спостереження а також постійного стороннього догляду , даний факт встановлений не судом, а висновком викладеним в індивідуальній програмі реабілітації інваліда №98 Немишлянським МСЕК, та ця обставина не потребує доведення в судовому порядку так як є встановленою фахівцями.

Одним з основних нормативних актів, спрямованих на соціальний захист інвалідів в Україні, є Закон України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» від 21 березня 1991 року № 875-XII.

Відповідно до статті 1 цього Закону особи з інвалідністю в Україні володіють усією повнотою соціально-економічних, політичних, особистих прав і свобод, закріплених Конституцією України, законами України та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Особа з інвалідністю це особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист. Дискримінація за ознакою інвалідності забороняється.

Залежно від ступеня обмеження життєдіяльності розрізняють I, II і III групи інвалідності. Обсяги та види реабілітаційних заходів з конкретизацією трудових рекомендацій, методи та строки їх здійснення, засоби реабілітації визначено індивідуальною програмою медичної, соціально-трудової реабілітації та адаптації інваліда.

Законодавство не забороняє використовувати працю інвалідів усіх трьох груп. Головне при прийнятті на роботу інваліда не група інвалідності, а відсутність медичних протипоказань.

Відповідно до Інструкції про встановлення груп інвалідності затвердженої наказом № 561 МОЗ України «Про затвердження Інструкції про встановлення груп інвалідності» від 05.09.2011 р., п. 3.2. група інвалідності I-Б встановлюється, окрім іншого, при таких захворюваннях: п.п. 3.2.4. Хвороби центральної та периферичної нервової системи з прогресуючим перебігом і наслідки травм та інших уражень нервової системи з незворотними, значно вираженими порушеннями рухових, мовних та зорових функцій (верхня або нижня параплегія, геміплегія, тотальна афазія, повна сліпота тощо).

Інструкцією про встановлення груп інвалідності затвердженої наказом № 561 МОЗ України «Про затвердження Інструкції про встановлення груп інвалідності» від 05.09.2011р., а саме: п. 2.2 передбачено, критерії життєдіяльності людини: здатність до самообслуговування, пересування, орієнтації, контролю своєї поведінки, спілкування, навчання, виконання трудової діяльності.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» від 06.10.2005 р., до підгрупи Б першої групи інвалідності належать особи з високою мірою втрати здоров`я, значною залежністю від інших осіб у забезпеченні життєво важливих соціально-побутових функцій і які частково здатні до виконання окремих елементів самообслуговування. Медико-соціальні експертні комісії визначають: групу інвалідності, її причину і час настання; види трудової діяльності, рекомендовані особі з інвалідністю за станом здоров`я. Висновок про нездатність до трудової діяльності внаслідок інвалідності готується виключно за згодою особи з інвалідністю (крім випадків, коли особу з інвалідністю визнано недієздатною).

Відповідно до ч.1 ст.. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Зазначене дає підставу відхилити доводи апелянта , що суд першої інстанції не мав надавити оцінку обставинам справи у відповідності до Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» , так як суд не є фахівцем медико-соціальної експертизи. Як визначено нормами ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до законів України , яким є і ЗУ «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» тож керуючись нормами цього закону при ухваленні оскаржуваного рішення суд не виходив за межі своїх повноважень.

Згідно особової карти № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 , позивач в період з 09.01.2019 р. по 07.02.2019 р. (наказ № 2/975в від 27.12.2018 р.) перебував у щорічній відпустці та у зв`язку з хворобою відпустку продовжено з 08.02.2019 р. по 27.02.2019 р. (наказ № 2/886 від 07.02.2019 р.)

18.02.2019 р. в.о. генерального директора АТ «Харківобленерго» Скопенко В.В. звернувся до голови первинної профспілкової організації Акціонерного товариства «Харківобленерго» Шевчук І.В. з поданням про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 , інспектора з контролю та обліку електроенергії Східного районного відділення АТ «Харківобленерго» м. Харкова, за п. 2 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, яка перешкоджає проведенню даної роботи, з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку (ст. 44 КЗпП України) .

Листом № 48/8 від 18.02.2019 р. голови профспілкового комітету Шевчук І.В., позивача повідомлено про надходження подання адміністрації товариства з проханням розглянути його на засіданні профкому та надання згоди на розірвання з ним трудового договору по п. 2 ст. 40 КЗпП України, а також, що засідання профспілкового комітету по розгляду подання відбудеться 25.02.2019 р. о 14.00. Зазначений лист направлено позивачу за місце його проживання, що підтверджується списками № 1924, № 551 від 18.02.2019 р. згрупованих поштових відправлень та не заперечується позивачем факт його отримання.

23.02.2019 р. позивачем направлено на адресу голови профспілкового комітету АТ «Харківобленерго» повідомлення про знаходження у щорічній відпустці та неможливість прибути на засідання профкому, взяти участь в його роботі з причин консультацій з лікарем про можливість відновити стан здоров`я та прохання перенести розгляд питання щодо надання згоди на розірвання трудового договору з 25.02.2019 р. на іншу дату після виходу з відпустки .

Листом № 48/12 від 25.02.2019 р. голови профспілкового комітету Шевчук І.В., позивача, у зв`язку з неявкою, повідомлено про повторне засідання президії профспілкового комітету по розгляду подання, яке відбудеться 04.03.2019 р. о 14.00 та роз`яснено, що у разі повторної неявки на засідання президії, питання щодо надання згоди на звільнення буде розглянуто без його участі. Даний лист направлено позивачу за місцем його проживання, що підтверджується списками № 2321, № 624 від 26.02.2019 р. згрупованих поштових відправлень.

Даний факт позивачем не спростовано, виходячи з цього доводи ОСОБА_1 про те що він не був повідомлений про час та дату повторного засідання президії профспілкового комітету по розгляду подання є безпідставними.

Відповідно до протоколу № П-3 засідання президії профспілкового комітету ППО НПЕУ АТ «Харківобленерго» від 04.03.2019 р., при розгляді подання адміністрації АТ «Харківобленерго», за участю запрошених: начальника управління кадрів Волкової С.О., заступника начальника відділу правового забезпечення Верещагіна Є.В. , ОСОБА_1 , вдруге запрошений на засідання президії профкому, не з`явився.

Рішенням профспілкового комітету ППО НПЕУ АТ «Харківобленерго» від 04.03.2019 р. надано згоду на звільнення інспектора з контролю та обліку електроенергії Східного РВ АТ «Харківобленерго» ОСОБА_1 у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, яке перешкоджає продовженню даної роботи.

Тож, як вбачається з викладеного, позивачача було звільнено не під час відпустки, як він зазначає, у зв`язку з чим наведений аргумент скаржника колегія суддів відхиляє. Звільнення ОСОБА_1 відбулося на підставі і в межах чинного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведене лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Відповідно до пункту 10 статті 247 КЗпП України виборний орган первинної профспілкової організації на підприємстві, в установі організації надає згоду або відмовляє в наданні згоди на розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з працівником, який є членом професійної спілки, що діє на підприємстві, в установі та організації, у випадках, передбачених законом.

Пунктом 10 частини першої статті 38 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» передбачено, що виборний орган первинної профспілкової організації на підприємстві, в установі або організації дає згоду або відмовляє у дачі згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з працівником, який є членом діючої на підприємстві, в установі, організації профспілки, у випадках, передбачених законом.

Матеріалами справи підтверджується, що роботодавцем та профспілковою організацією були вчинені всі дії , які передбачає законодавство при здійсненні процедури розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з працівником.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 336/5828/16 (провадження № 61-30894сво18) зазначено, що як при звільненні члена профспілкової організації без отримання попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (стаття 43 КЗпП України), так і при звільненні члена виборного профспілкового органу без отримання попередньої згоди виборного органу, членом якого він є, а також вищого виборного органу цієї профспілки (стаття 252 КЗпП України) суд має зупинити провадження по справі та запитати відповідний орган щодо згоди на звільнення. Відсутність такого рішення на час звільнення працівника сама по собі не є безумовною підставою для його поновлення на роботі, оскільки така згода або незгода на звільнення може бути витребувана судом при вирішенні трудового спору.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться в п.21 постанови від 01 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про звільнення за п.2 ст.40 КЗпП суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов`язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров`я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким актом національного законодавства України є, зокрема, Конвенція Міжнародної Організації Праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року № 3933-XII (далі - Конвенція).

Згідно із статтею 4 вказаної Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

Відповідно до ст.5 «Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» та ст.23 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні», ч.6 ст.69 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» індивідуальна програма реабілітації інваліда є обов`язковою для виконання державними органам (об`єднаннями) установами і організаціями.

Статтею 170 КЗпП України встановлено, що працівників, які потребують за станом здоров`я надання легшої роботи, власник або уповноважений ним орган повинен перевести, за їх згодою, на таку роботу у відповідності з медичним висновком тимчасово або без обмеження строку.

У зв`язку із неможливістю роботодавця забезпечити позивачу виконання умов індивідуальної програми реабілітації і відбулося звільнення позивача. Так, як функції верхніх кінцівок ОСОБА_1 грубо порушено, що сам позивач не заперечує, а також не заперечує й неможливості виконання ним ряду обов`язків зазначених в інструкції , таких як п.п. 2.21, 2.22 виконувати роботи по монтажу та перевірці схем обліку електричної енергії , виконувати роботи по заміні приладів обліку та трансформаторів струму , а роботодавець не має можливості забезпечити позивача роботою на посаді на якій він зміг би працювати за станом здоров`я , відбулося звільнення.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що вказане жодним чином не свідчить про те, що АТ «Харківобленерго» звільнило ОСОБА_1 незаконно , належних та допустимих доказів, які б реально доводили відповідний факт, матеріали справи не містять.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, місцевим судом було належно оцінено надані сторонами докази та пояснення свідків, та за відсутності доказів незаконності звільнення ОСОБА_1 , а також недоведеності наявності вакантних посад , роботу на яких відповідач міг би запропонувати позивачу , вірно було зазначено про недоведеність позовних вимог. Адже позивачем не заявлялось клопотання про витребування інформації від АТ «Харківобленерго» про перелік наявних вакантних посад .

Відтак, апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду стосовно того, що звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог законодавства, а позивачем не доведено належними доказами протилежного.

Суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ІІПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 26 квітня 2021 року - без змін.

Відповідно п. 1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач є інвалідом першої групи, що також звільняє його від сплати судового збору при зверненні до суду, що передбачено положеннями ст. 5 ч.1 п.9 Закону України «Про судовий збір».

Оскільки позивач на підставі п. 1, 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору при подачі апеляційної скарги , враховуючи, що в задоволенні його апеляційної скарги відмовлено, суд вважає за необхідне судові витрати по справі віднести на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду мХаркова від 26 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 листопада 2022 року.

Головуючий суддя: В.М.Триголов

Судді: А.І.Дорош

О.А.Лобов