Справа №173/708/22
Провадження №2/173/486/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2022 р. м. Верхньодніпровськ

Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Новіченко Н.В.,

за участю секретаря судового засідання: Демяненко С.І.,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача: Позднякова В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди в

сумі 80 000, 00 грн.,

ВСТАНОВИВ:

І. Суть спору.

У червні 2022 року на розгляд Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області переданий даний дифамаційний спір.

Позивачем у даній справі є ОСОБА_1 , який працює в.о. директора Відокремленого структурного підрозділу «Верхньодніпровський фаховий коледж Дніпровського державного аграрно-економічного університету» (далі Коледж), та є депутатом Верхньодніпровської міської ради 9-го скликання.

Відповідач - ОСОБА_3 , працював у цьому Коледжі на посаді викладача-методиста та перебував у безпосередньому підпорядкуванні позивача.

22.02.2022 року відповідач звернувся до голови Дніпропетровської обласної державної адміністрації, директора Департаменту освіти та науки Дніпропетровської обласної державної адміністрації, ректора Дніпровського державного аграрно-економічного університету зі скаргою на незаконні дії позивача як в.о. директора Коледжу, зазначивши, що він з 2016 року систематично застосовує до відповідача психологічне та економічне насильство, а також створює нестерпне робоче середовище. Крім того, 04.04.2022 року відповідач звернувся до голови профспілкового комітету Коледжу із заявою аналогічного змісту. У скарзі від 22.02.2022 та заяві від 04.04.2022 відповідач просив вивчити викладені у них факти, гарантувати йому захист від насильства та письмово повідомити про результати їх розгляду.

У подальшому, 12.04.2022 року, 23.05.2022 року, 20.06.2022 року, 23.06.2022 року відповідач звертався до Дніпропетровської обласної прокуратури та органів Національної поліції із заявами про вчинення (на його думку) позивачем дій, в яких містяться ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 172, 185, 191 Кримінального кодексу України (далі КК України), а саме:

- 12.04.2022 року заява відповідача пов`язана з тим, що в.о. директора Коледжу Зелений В.М. систематично, починаючи з 2016 року, здійснює відносно відповідача психологічне, економічне насильство та створює нестерпне робоче середовище (кримінальне провадження № 0000148 від 18.05.2022);

- 23.05.2022 року заява відповідача пов`язана з тим, що його не допустили до робочого місця у Коледжі і були викрадені його особисті речі з аудиторії, де він викладав учбові дисципліни (кримінальне провадження № 0000092 від 13.06.2022);

- 20.06.2022 року заява відповідача пов`язана з вимаганням у студентів Коледжу грошових коштів в сумі 100, 00 грн. за проведення екзамену без присутності особи, яка перевіряє;

- 23.06.2022 року заява відповідача пов`язана з тим, що в.о. директора Коледжу ОСОБА_1 зловживаючи службовим становищем заволодів особистим майном відповідача, а саме речами, які він купував для свого кабінету (штори, карнизи та інші побутові речі), а тому в його діях вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 191 КК України.

Позивач вважає, що розповсюджена відповідачем у вищевказаних заявах негативна інформація є недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача як керівника учбового закладу та депутата місцевої ради. Крім того, розповсюдженням недостовірної інформації відповідач завдавав позивачу моральної шкоди, яка оцінена позивачем у розмірі 80 000, 00 грн.

Враховуючи вищевикладене позивач, з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог, просить суд:

- визнати недостовірною та такою, що порушує права позивача на повагу до його гідності, честі та недоторканості, ділової репутації інформацію, розповсюджену відповідачем у:

- скарзі до Дніпропетровської обласної державної адміністрації, Департаменту освіти і науки Дніпропетровської обласної державної адміністрації, Дніпровського державного аграрно-економічного університету від 22.02.2022;

- заяві голові профспілкового комітету Відокремленого структурного підрозділу «Верхньодніпровський фаховий коледж Дніпровського державного аграрно-економічного університету» від 04.04.2022;

- заяві до Дніпропетровської обласної прокуратури по кримінальному провадженню № 0000148 від 18.05.2022;

- заяві до ВП № 3 Кам`янського РУП ГУНП у Дніпропетровській області по кримінальному провадженню № 0000092 від 13.06.2022;

- заяві до ВП № 3 Кам`янського РУП ГУНП у Дніпропетровській області по кримінальному провадженню від 20.06.2022 щодо організації збору коштів на кваліфікаційний іспит;

- заяві до ВП № 3 Кам`янського РУП ГУНП у Дніпропетровській області по кримінальному провадженню від 23.06.2022 щодо заволодіння особистим майном відповідача внаслідок зловживання своїм службовим становищем;

- стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 80 000, 00 грн.

ІІ. Стислий зміст заперечень відповідача.

Відповідач відзив на позов у порядку, визначеному ст. ст. 178, 191 ЦПК України не подав, у судовому засіданні 23.11.2022 року представник відповідача пояснив, що проти задоволення позову заперечує, оскільки відповідач жодних вимог чинного законодавства не порушував, а при поданні скарг та заяв щодо професійної діяльності позивача діяв виключно в межах Закону України «Про звернення громадян».

ІІІ. Історія справи.

Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 08.06.2022 відкрито провадження у справі № 173/708/22, вирішено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 06.07.2022 року.

06.07.2022 року позивачем подано до суду клопотання про витребування додаткових доказів у справі.

06.07.2022 року представником відповідача подано до суду додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

У підготовчому засіданні 06.07.2022 року судом відмовлено у задоволенні клопотання позивача про витребування додаткових доказів у справі, у підготовчому засіданні оголошено перерву до 11.07.2022 року.

07.07.2022 року від позивача надійшло клопотання про витребування додаткових доказів у справі та заява від 06.07.2022 про збільшення розміру позовних вимог.

11.07.2022 року позивачем подано до суду клопотання про витребування додаткових доказів у справі від 07.07.2022.

У підготовчому засіданні 11.07.2022 року судом відмовлено у задоволенні клопотання позивача про витребування додаткових доказів у справі.

Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 11.07.2022 року судом в порядку ст. 84 ЦПК України витребувано у ВП № 3 Кам`янського РУП ГУНП у Дніпропетровській області витяг з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 0000092 від 13.06.2022 та витяг по кримінальному провадженню № 0000148 від 18.05.2022, у підготовчому засіданні оголошено перерву до 25.07.2022 року.

19.07.2022 року позивачем до суду подані додаткові документи.

19.07.2022 року до суду від ВП № 3 Кам`янського РУП ГУНП у Дніпропетровській області надійшли витребувані документи.

У підготовчому засіданні 25.07.2022 судом прийнято до розгляду заяву позивача від 06.07.2022 про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до ч. 3 ст. 189 ЦПК України продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, у підготовчому засіданні оголошено перерву до 16.08.2022 року.

12.08.2022 року від позивача надійшла заява від 08.08.2022 про збільшення розміру позовних вимог.

16.08.2022 року позивачем було заявлено клопотання про виклик та допит свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

У підготовчому засіданні 16.08.2022 року судом прийнято до розгляду заяву позивача від 08.08.2022 про збільшення розміру позовних вимог, у зв`язку з чим справа розглядається в редакції означеної заяви, відповідно має місце нова ціна позову, виходячи з якої вирішується спір.

Крім того, у підготовчому засіданні 16.08.2022 року представником відповідача заявлено клопотання про витребування додаткових доказів у справі.

Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 16.08.2022 клопотання представника відповідача про витребування додаткових доказів у справі задоволено частково, в порядку статті 84 ЦПК України витребувано у Відокремленого структурного підрозділу «Верхньодніпровський фаховий коледж Дніпровського державного аграрно-економічного університету» додаткові докази у справі, у підготовчому засіданні оголошено перерву до 26.09.2022 року.

23.09.2022 року до суду надійшли витребувані документи.

26.09.2022 року позивачем подано до суду клопотання про витребування додаткових доказів у справі.

Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26.09.2022 в порядку статті 84 ЦПК України витребувано у ВП № 3 Кам`янського РУП ГУНП у Дніпропетровській області додаткові докази у справі, у підготовчому засіданні оголошено перерву до 24.10.2022 року.

04.10.2022 року до суду від ВП № 3 Кам`янського РУП ГУНП у Дніпропетровській області надійшли витребувані документи.

У підготовчому засіданні 24.10.2022 року судом розглянуто клопотання позивача про виклик та допит свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та вирішено задовольнити його.

Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 24.10.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу № 173/708/22 до судового розгляду по суті на 23.11.2022 року.

У судовому засіданні 23.11.2022 року судом надано вступне слово позивачу та представнику відповідача, допитані свідки та досліджені письмові докази. У судовому засіданні 23.08.2022 року оголошено перерву до 28.11.2022 року для підготовки до судових дебатів.

Так, свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснила, що з 2015 року по 2022 рік працювала у ОСОБА_6 на посаді старшого інспектора з кадрів та є членом профспілкового комітету Коледжу. Всі подані відповідачем заяви та скарги були розглянуті уповноваженими на те органами і звинувачення відповідача на адресу позивача не знайшли свого підтвердження. Викладені у скаргах та заявах обставини є безпідставними та не відповідають дійсності.

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснив, що працює юрисконсультом Коледжу. Всі подані відповідачем заяви та скарги були розглянуті уповноваженими на те органами і звинувачення відповідача на адресу позивача не знайшли свого підтвердження. Викладені у скаргах та заявах обставини є безпідставними та не відповідають дійсності.

У судовому засіданні 28.11.2022 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Як зазначалось судом вище, позивачем у даній справі є ОСОБА_1 , який з 2015 року є директором, а з 24.04.2020 року - в.о. директора Коледжу та є депутатом Верхньодніпровської міської ради 9-го скликання.

Крім того, позивач є координатором сектору фахової передвищої освіти НМР МОН, членом Акредитаційної комісії України та включений до реєстру кваліфікацій як експерт з акредитації кваліфікаційних центрів.

Відповідач - ОСОБА_3 , працював у цьому Коледжі на посаді викладача-методиста та перебував у безпосередньому підпорядкуванні позивача.

22.02.2022 року відповідач звернувся до голови Дніпропетровської обласної державної адміністрації, директора Департаменту освіти та науки Дніпропетровської обласної державної адміністрації, ректора Дніпровського державного аграрно-економічного університету зі скаргою, в якій зазначив наступне:

- відповідно до Положення про підсумкову атестацію у Коледжі, виконуючи обов`язки голови циклової комісії на добровільних засадах (до 09.02.2022 року) відповідач щороку надавав пропозиції щодо складу екзаменаційної комісії з метою залучення у роботу комісії викладача дисциплін, з яких здобувачі освіти складають кваліфікаційний іспит. Пропозиції не враховуються, у складі комісії немає викладача, який викладає дисципліни, що винесені на іспит;

- в.о. директора Коледжу доручено викладачу перевірку курсових робіт з навчальної дисципліни «Планування та організація діяльності підприємства» та консультації по виконанню звітів з виробничої практики спеціальності 076 «Підприємництво, торгівля та біржова діяльність», яких він не викладає і не пройшов підвищення кваліфікації;

- в.о. директора Коледжу Зелений В.М. проти відповідача систематично (з 2016 року) здійснює психологічне, економічне насильство, створює нестерпне робоче середовище;

- в.о. директора Коледжу ОСОБА_1 застосовує незаконні дисциплінарні стягнення у вигляді догани: питання обговорюються, схвалюються на засіданні методичної ради, а потім оголошується відповідачу догана як методисту коледжу, посилаючись на посадову інструкцію методиста коледжу, до якої безпідставно включено пункти, згідно яких він повинен виконувати обов`язки;

- станом на 09.02.2022 року посадової інструкції методиста коледжу в новій редакції немає, незважаючи на висновки, надані Державною інспекцією навчальних закладів України;

- 10.02.2022 року було чергове звернення ОСОБА_1 з поданням до голови профспілкового комітету Коледжу з проханням на отримання попередньої згоди на притягнення його до дисциплінарної відповідальності;

- регулярні безпричинні виклики відповідача «на килим», ігнорує результати праці відповідача, безпідставно позбавляє його премії;

- в.о. директора Коледжу Зелений В.М. 28.08.2021 року заблокував відповідачу, як голові циклової комісії, доступ до важливої інформації (проводить без його участі важливі наради) шляхом видалення відповідача з групи «Дирекція ВСП «ВФК ДДАЕУ» та виключення його з наказу;

- в.о. директора Коледжу ОСОБА_1 на директораті обговорює роботу відповідача як методиста, відверто принижуючи його професійні здібності.

Враховуючи вищевикладене, з метою дотримання законодавства а також захисту відповідача у закладі освіти від будь-яких форм насильства, він просив невідкладно вивчити ці факти, притягнути в.о. директора Коледжу Зеленого В.М. до відповідальності, гарантувати відповідачу захист від насильства та повідомити письмово про результати розгляду скарги.

25.03.2022 року в.о. директора Коледжу ОСОБА_1 направив на ім`я ректора Дніпровського державного аграрно-економічного університету службову записку № 59 з приводу поданої відповідачем скарги від 22.02.2022, в якій надав пояснення по суті викладених у скарзі обставин та зазначив, що відповідач свідомо допустив спотворення фактичних обставин та неправдиві твердження.

31.03.2022 року заступником директора Департаменту освіти та науки Дніпропетровської обласної державної адміністрації було складено характеристику професійної діяльності позивача, в якій, серед іншого, було зазначено, що до департаменту освіти та науки облдержадміністрації неодноразово надходили звернення та скарги від співробітників Коледжу (остання лютий 2022) щодо організації освітнього процесу та трудової діяльності в.о. ОСОБА_1 . Під час розгляду одного з таких звернень було утворено робочу групу (із залученням співробітників департаменту освіти і науки облдержадміністрації та Дніпровського державного аграрно-економічного університету) для розгляду скарги. Робочою групою було встановлено ряд порушень щодо організації освітнього процесу в закладі, зокрема недостатня організація виробничої практики здобувачів освіти та незадовільний контроль з організації практичної підготовки. В результаті проведеної перевірки ОСОБА_1 було надано рекомендації стосовно покращення практичної підготовки здобувачів освіти, а також щодо необхідності утворення комісії з трудових спорів закладу освіти, з метою їх належного та всебічного розгляду.

Означену характеристику позивач підписав 05.04.2022 року із запереченнями, в яких, окрім іншого, зазначив, що зі змістом поданої невстановленою особою у лютому 2022 року скарги не ознайомлений, що унеможливлює встановлення правомірності скарги та її використання Департаментом у процесі атестації.

Відповідно до атестаційного листа позивача від 21.04.2022, ОСОБА_1 було рекомендовано для зарахування до кадрового резерву на посаду директора Відокремленого структурного підрозділу «Верхньодніпровський фаховий коледж Дніпровського державного аграрно-економічного університету».

Також в атестаційному листі зазначено, що до департаменту освіти та науки облдержадміністрації неодноразово надходили звернення та скарги від співробітників Коледжу (остання лютий 2022) щодо організації освітнього процесу та трудової діяльності в.о. ОСОБА_1 . Під час розгляду одного з таких звернень було утворено робочу групу (із залученням співробітників департаменту освіти і науки облдержадміністрації та Дніпровського державного аграрно-економічного університету) для розгляду скарги. Робочою групою було встановлено ряд порушень щодо організації освітнього процесу в закладі, зокрема недостатня організація виробничої практики здобувачів освіти та незадовільний контроль з організації практичної підготовки. У результаті проведеної перевірки ОСОБА_1 було надано рекомендації стосовно покращення практичної підготовки здобувачів освіти, а також щодо необхідності утворення комісії з трудових спорів закладу освіти, з метою їх належного та всебічного розгляду.

29.04.2022 року позивач звернувся до Міністерства освіти і науки зі скаргою, в якій просив скасувати вищевказане рішення атестаційної комісії, зобов`язати виключити з характеристики та атестаційного листа необґрунтовані формулювання, в тому числі щодо поданих скарг.

Листом № 1524/0/211-22 від 21.03.2022 Департамент освіти та науки Дніпропетровської обласної державної адміністрації передав скаргу відповідача від 22.02.2022 за належністю на розгляд керівництва Дніпровського державного аграрно-економічного університету.

Листом від 29.07.2022 № 38-11-289 Дніпровський державний аграрно-економічний університет повідомив відповідача про результати розгляду поданої ним скарги, і виходячи з його змісту викладені відповідачем у скарзі обставини не знайшли свого підтвердження.

Також, відповідач звернувся до голови профспілкового комітету Коледжу із заявою від 04.04.2022 з проханням захистити його від постійного психологічного насильства (утиску) з боку в.о. директора Коледжу Зеленого В.М., який проти нього систематично (з 2016 року) здійснює психологічне, економічне насильство та створює нестерпне робоче середовище, а саме:

- застосовує незаконні дисциплінарні стягнення у вигляді догани: питання обговорюються, схвалюються на засіданні методичної ради, а потім оголошується йому догана як методисту коледжу, посилаючись на посадову інструкцію методиста коледжу, до якої безпідставно включено пункти, згідно яких відповідач повинен виконувати обов`язки. Станом на 09.02.2022 року посадової інструкції методиста коледжу в новій редакції немає, незважаючи на висновки, надані Державною інспекцією навчальних закладів України 06.11.2016 року;

- 22.12.2021 року на педагогічній раді, коли розглядалося питання про стан внутрішньої системи забезпечення якості освіти Коледжу та шляхи її вдосконалення, виступити відповідачу не дозволив. Крім того, якщо сказати, що ОСОБА_1 говорив підвищеним тоном нічого не сказати, він просто кричав у сторону відповідача, коли він хотів виступити по даному питанню. На педагогічну раду також винесено питання: «Затвердження плану підвищення кваліфікації на 2022 календарний рік», про яке відповідач повинен доповідати. Це питання не розглядалося. Затвердили та й все. Натомість ОСОБА_1 по цьому питанню зазначив, що треба дотримуватись етичних норм і правил спілкування. Після засідання педагогічної ради колеги підходили до відповідача і запитували: « ОСОБА_7 так на вас кричить, ледь не кинувся як бик на червоне. Що ви йому зробили?». А зробив відповідач найкращу організацію діяльності методичної ради серед коледжів, які входять до складу ДДАЕУ, нагороду Міністерства освіти, запропонував визнати роботу відмінною;

- регулярні безпричинні виклики відповідача «на килим», ігнорує результати його праці, безпідставно позбавляє його премії: за найвищий показник профорієнтаційної роботи у 26 С групі (серед всіх викладачів, які викладають у цій групі 86%) особисто, не пояснюючи причини зняв 75% премії;

- 28.08.2021 року заблокував відповідачу, як методисту коледжу, викладачу-методисту, голові циклової комісії, доступ до важливої інформації, яку він повинен донести до викладачів (проводить без його участі важливі наради) шляхом видалення відповідача з групи «Дирекція ВСП ВФК ДДАЕУ». Але на директораті обговорює роботу відповідача як методиста, викладача, відверто принижуючи його професійні здібності: не один раз відповідач особисто чув та й працівники йому розповідали після проведеного директорату;

- 10.02.2022 року було чергове звернення ОСОБА_1 з поданням до голови профспілкового комітету Коледжу з проханням на отримання попередньої згоди на притягнення відповідача до дисциплінарної відповідальності;

- 06.03.2022 року при дистанційному навчанні у період війни знову викликав відповідача до себе у кабінет;

- 29.03.2022 року адміністрація у «Viber» у групі «Викладачі» дала повідомлення про те, що 30.03.2022 року о 15:00 год. (у країні війна, дистанційне навчання продовжується) у кабінеті директора відбудеться підсумкове засідання атестаційної комісії. Без варіантів, тобто треба прийти обов`язково у кабінет директора. Відповідач намагався зателефонувати ОСОБА_8 , щоб запитати чи можна дистанційно, але слухавку вона не брала, на його переписку у «Viber» не звертала уваги. Відповідач був вимушений написати заяву про те, що не зможе прийти у зв`язку зі станом здоров`я. Але, іншим членам атестаційної комісії, які не можуть прийти до ОСОБА_6 , адміністрація особисто зверталася до них з проханням, щоб зайшли на посилання «Дирекція», (з якої відповідача директор видалив) щоб проводити засідання дистанційно. Це не здорова робоча атмосфера, це психологічний тиск, що має нищівні наслідки для здоров`я. Тож, у жодному разі не може затягувати і чекати, що все само собою вирішиться.

Зважаючи на вищевикладене, з метою дотримання норм законодавства, а також захисту відповідача у закладі освіти від будь-яких форм насильства, відповідач просив Профспілковий комітет вивчити викладені у заяві факти, гарантувати йому захист від такого насильства та повідомити його письмово про результати розгляду заяви.

Означену заяву відповідач просив Профспілковий комітет розглядати без його участі у зв`язку зі станом здоров`я, про що подав заяву від 04.04.2022 року.

05.04.2022 року Профспілковим комітетом було прийнято резолюцію, оформлену протоколом № 10 від 05.04.2022, відповідно до якої факти, зазначені у заяві ОСОБА_3 від 04.04.2022 не знайшли підтвердження в ході вивчення пояснень. Профспілковий комітет не може гарантувати захист у зв`язку з тим, що відсутні факти будь-якого насильства.

Крім того, 12.04.2022 року, 23.05.2022 року, 20.06.2022 року, 23.06.2022 року відповідач звертався до Дніпропетровської обласної прокуратури та органів Національної поліції із заявами про вчинення (на його думку) позивачем дій, в яких містяться ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 172, 185, 191 Кримінального кодексу України (далі КК України), а саме:

- 12.04.2022 року заява відповідача пов`язана з тим, що в.о. директора Коледжу ОСОБА_1 систематично, починаючи з 2016 року, здійснює відносно відповідача психологічне, економічне насильство та створює нестерпне робоче середовище (кримінальне провадження № 0000148 від 18.05.2022);

- 23.05.2022 року заява відповідача пов`язана з тим, що його не допустили до робочого місця у Коледжі і були викрадені його особисті речі з аудиторії, де він викладав учбові дисципліни (кримінальне провадження № 0000092 від 13.06.2022);

- 20.06.2022 року заява відповідача пов`язана з вимаганням у студентів Коледжу грошових коштів в сумі 100, 00 грн. за проведення екзамену без присутності особи, яка перевіряє;

- 23.06.2022 року заява відповідача пов`язана з тим, що в.о. директора Коледжу ОСОБА_1 зловживаючи службовим становищем заволодів особистим майном відповідача, а саме речами, які він купував для свого кабінету (штори, карнизи та інші побутові речі), а тому в його діях вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 191 КК України.

Позивач вважає викладену відповідачем у скарзі від 22.02.2022, заяві від 04.04.2022, заявах до Дніпропетровської обласної прокуратури та органів Національної поліції інформацію негативного характеру недостовірною, оскільки вона повідомляє третім особам про порушення позивачем загальновизнаних правил співжиття, прийнятих у суспільстві вимог та принципів етики та моралі.

Також позивач посилається на те, що він є депутатом Верхньодніпровської міської ради 9-го скликання. Тобто населення міста Верхньодніпровська довірило йому представляти та захищати їх інтереси та права, керуючись саме результатами його попередньої професійної діяльності та активної правової позиції.

На думку позивача, поширювана відповідачем інформація порушує його немайнові права та не є оціночним судженням. Поширення неправдивої інформації свідчить про принизливе ставлення відповідача до позивача, що в свою чергу впливає на зниження цінності його особи.

Крім того, поширенням недостовірної інформації відповідач створив негативну соціальну оцінку особи позивача в очах оточуючих, порушивши його честь, оскільки посада керівника закладу освіти, а також статус депутата органу місцевого самоврядування є соціально важливими, передбачають безперервний процес самоорганізації та самодисципліни, забезпечення належного прикладу для оточуючих.

Подання скарг відповідачем проводилося в умовах зосередження російських військ біля кордонів України, а заява до профкому від 04.04.2022 надсилалася в умовах воєнного стану, що створювало і створює систематичний тиск та ускладнює і без того важкі умови праці позивача.

Позивач стверджує, що своїми численними заявами до правоохоронних органів відповідач продовжує поширювати відносно нього неправдиву інформацію негативного характеру, яка принижує його честь, гідність і завдає шкоди ділової репутації.

Враховуючи тяжкість санкцій кримінальних правопорушень, у вчиненні яких його звинувачує відповідач, позивач зазнавав значних моральних страждань весь час, протягом якого здійснювався розгляд заяв відповідача правоохоронними та судовими органами.

Моральні страждання виразилися у постійному відчутті тривоги та незахищеності від безпідставних звинувачень, постійний нервовій напрузі внаслідок активних дій відповідача щодо поширення неправдивої інформації, погіршення сну, неможливість відпочити під час щорічної основної відпустки у період з 01.07.2022 року по 24.07.2022 року.

Моральні страждання позивача посилювалися через зухвалість неправомірних дій відповідача, який завідомо повідомляв органам поліції та суду неправдиву інформацію про те, що у свій кабінет він купував карниз, штори та інші побутові речі за власний рахунок, в той час як згідно листа батьків студентів від 15.03.2022 карниз та штори були придбані за рахунок коштів батьків студентів. Крім того, неправдиві твердження полягають у тому, що позивач ніколи не проводив у кабінеті відповідача оперативних нарад та конференцій.

V. Норми права, застосовані судом при вирішенні даного спору.

Цивільний процесуальний кодекс України.

ч. 1 ст. 2 ЦПК України - завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави;

ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів;

ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права;

ч. 1 ст. 13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках;

ч. ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків;

ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом;

ч. ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Конституція України.

ч. 4 ст. 32 КУ - кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації;

ст. 34 КУ - кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань;

ст. 40 КУ - усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк;

ст. 68 КУ - кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Цивільний кодекс України.

ст. 23 ЦК України - особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

ч. 1 ст. 201 ЦК України - особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством;

ст. 297 ЦК України - кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі;

ч. 1 ст. 275 ЦК України - фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу;

ч. 1 ст. 277 ЦК України - фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації;

ст. 299 ЦК України - фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_9 про офіційне тлумачення положення частини першої статті 7 Цивільного кодексу Української РСР (справа про поширення відомостей) № 8-рп/2003 від 10.04.2003.

абз. 5 п. 3 мотивувальної частини - звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення за змістом частини першої статті 7 Цивільного кодексу не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи правоохоронного органу;

п. 1 резолютивної частини - положення частини першої статті 7 Цивільного кодексу Української РСР "поширив такі відомості" в аспекті конституційного звернення треба розуміти так, що викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої посадовими чи службовими особами цього органу при виконанні функціональних обов`язків порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб. Викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу завідомо неправдивих відомостей тягне за собою відповідальність, передбачену чинним законодавством України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

ст. 10 - кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Сірик проти України» (Заява № 6428/07).

п. 31. Суд вважає, що рішення судів, якими заявницю було зобов`язано спростувати свої твердження та сплатити відшкодування, становили втручання в її право на свободу вираження поглядів;

п. 34. Суд зазначає, що першою та найважливішою вимогою статті 10 Конвенції є те, що будь-яке втручання державного органу у здійснення свободи вираження поглядів повинно бути законним: перше речення другого пункту, по суті, передбачає, що будь-яке обмеження вираження поглядів повинно бути «встановлене законом». Для дотримання цієї вимоги втручання не просто повинно ґрунтуватися на національному законодавстві, саме законодавство повинно відповідати певним умовам «якості». Зокрема, норма не може вважатися законом до того часу, поки її не буде сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати громадянинові можливість регулювати свою поведінку: він повинен бути здатен - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою його дія (див., наприклад, рішення у справі «Ліндон, Очаковський-Лоран і Жюлі проти Франції» (Lindon, Otchakovsky-Laurens and July v. France) [ВП], заяви № 21279/02 та 36448/02, п. 41, ECHR 2007-XI);

п. 35. Рівень точності значною мірою залежить від змісту норми, про яку йдеться, сфери її регулювання і кількості та статусу тих, кому вона адресується (див. рішення від 28 березня 1990 року у справі «Гроппера радіо AG» та інші проти Швейцарії» (Groppera Radio AG and Others v. Switzerland), n. 68, Series A, № 173). Поняття передбачуваності стосується не тільки поведінки, наслідки якої заявник повинен мати можливість обґрунтовано передбачати, а й «формальностей, умов, обмежень або санкцій», які можуть поширюватися на таку поведінку, якщо буде встановлено, що вона порушує національне законодавство (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Кафкаріс проти Кіпру» (Kafkaris v. Cyprus) [ВП], заява № 21906/04, п. 140, ECHR 2008-...);

п. 36. Суд зауважує, що втручання у цій справі мало підґрунтя у національному законі, зокрема, воно ґрунтувалося на статтях 277 та 280 Цивільного кодексу. Суд не має сумніву за цих обставин, що закон був достатньою мірою доступним. Проте Суд зазначає, що норми Закону, які стосувалися поняття поширення інформації, було викладено у неточних виразах, а його тлумачення та застосування залежали від практики;

п. 37. У цьому контексті Суд зауважує, що згідно з рішенням Конституційного Суду від 10 квітня 2003 року звернення до правоохоронного органу про порушення прав особи посадовими особами цього органу при виконанні ними своїх службових обов`язків не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію (див. вищезазначений пункт 20). Хоча Конституційний Суд дійшов такого висновку у контексті тлумачення положень Цивільного кодексу 1963 року (стаття 7), який втратив чинність до того, як відбулися оскаржувані події, заявниця могла обґрунтовано сподіватися, що цей висновок так само буде застосовний і до «нового» Цивільного кодексу 2003 року, який застосовувався у її справі (див. вищезазначені пункти 17 і 18).

Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Дюльдін і Кислов проти Росії» (заява № 25968/02) від 31.07.2007.

п. 37. Суд знову повторює, що свобода вираження являє собою одну з найважливіших основ демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу. Відповідно до ч. 2 ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вона стосується не лише «інформації» або «ідей», які сприймаються схвально або вважаються необразливими, або не викликають інтересу, але й тих, що ображають, шокують або непокоять. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та свободи поглядів, без яких не існує «демократичного суспільства»;

п. 44. Для того, щоб втручання держави в здійснення права на вільне висловлення думок вважалось би пропорційним переслідуваній ним меті захисту репутації інших осіб, необхідна наявність об`єктивного зв`язку між спірним твердженням та особою, яка звернулась в суд з позовом про дифамацію. Просто особистих домислів або суб`єктивного сприйняття тої чи іншої публікації в якості дифамаційної недостатньо для встановлення факту, що публікація напряму зачепила інтереси такої особи. В умовах конкретної справи повинно бути дещо таке, що змушує пересічного читача відчути, що спірне твердження в публікації напряму кидає тінь персонально на позивача, або що цей позивач став об`єктом критики.

Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

ст. 17 Закону - суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Закон України «Про звернення громадян».

ст. 1 Закону - громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Закон України «Про інформацію».

ч. ч. 1, 2 ст. 30 Закону - ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Закон України «Про освіту».

ч. 1 ст. 54 Закону - педагогічні, науково-педагогічні та наукові працівники мають право, зокрема, на: академічну свободу, включаючи свободу викладання, свободу від втручання в педагогічну, науково-педагогічну та наукову діяльність, вільний вибір форм, методів і засобів навчання, що відповідають освітній програмі; відзначення успіхів у своїй професійній діяльності; справедливе та об`єктивне оцінювання своєї професійної діяльності; захист професійної честі та гідності; безпечні і нешкідливі умови праці; участь у роботі колегіальних органів управління закладу освіти; захист під час освітнього процесу від будь-яких форм насильства та експлуатації, у тому числі булінгу (цькування), дискримінації за будь-якою ознакою, від пропаганди та агітації, що завдають шкоди здоров`ю.

VІ. Мотиви, з яких виходить суд при вирішенні даного спору.

Враховуючи положення ст. ст. 32, 68 Конституції України, суд, вирішуючи даний спір, повинен забезпечити баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

У доктрині цивільного права поняття «честь» визначається як суспільна оцінка особистості, міра її духовних, соціальних цінностей. Гідність є внутрішньою самооцінкою громадянина його властивостей, здатностей, світогляду, суспільного значення. Зі словом «честь» пов`язується оцінка суспільством моральних та інтелектуальних особливостей людини, зі словом «гідність» усвідомлення людиною факту, що вона володіє незганьбленими моральними та інтелектуальними якостями. Гідність є не лише самооцінкою, а й сукупністю об`єктивних якостей людини, які визначають її репутацію у суспільстві. Гідність людини це та цінність, якої вона набуває і яку зберігає в суспільстві. Таким чином, честь і гідність тісно пов`язані між собою. Якщо гідність цінність людини, то честь це, по суті, оцінка цієї цінності.

Поняття «ділова репутація» вживається поряд із поняттями «честь», «гідність». У певному розумінні саме поняття «репутація» збігається з поняттям «честь» у її зовнішньому об`єктивному значенні. При цьому репутація людини залежить від неї самої, формується на основі її поведінки. Наскільки людина турбується за свою репутацію, можна судити виходячи з її вчинків. Репутація може бути позитивною або негативною і має рухомий характер залежно від того, на якій інформації вона базується. Ділова репутація являє собою приватний випадок репутації взагалі, яка склалася щодо особливостей конкретної фізичної особи (її переваг та недоліків). Враховуючи те, що йдеться про абсолютні суб`єктивні права, суть обов`язку невизначеного кола зобов`язаних осіб полягає в утриманні від посягання на ділову репутацію фізичної особи. Це вказує на визначальне значення дій не самої управомоченої особи, а утримання від дій зобов`язаних осіб.

Як на тому наголошено у п. 6.32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2019 у справі №904/4494/18, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин:

а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб;

б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;

в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності;

г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

У даній справі скаргу від 22.02.2022 та заяву від 04.04.2022 відповідач направив безпосередньо до компетентних органів. Доказів на підтвердження того, що вказана у них інформація була оприлюднена у засобах масової інформації та/або соціальних мережах матеріали справи не містять.

Отже, вимоги захисту за ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод необхідно оцінювати не у відношенні інтересів свободи преси або відкритого обговорення питань, які становлять гострий громадський інтерес, а швидше у відношенні права відповідача повідомляти про порушення у діях посадової особи органу, компетентному розглядати такі скарги.

У цьому контексті суд зазначає, що одним із принципів верховенства права є те, що громадяни повинні мати можливість повідомляти компетентні органи держави про поведінку посадових осіб, яка їм видається неправомірною або незаконною.

Отже, у даній справі відповідач надіслав скаргу від 22.02.2022 та заяву від 04.04.2022, перш за все, з метою перевірки компетентними органами незаконних, на його думку, дій позивача як в.о. директора Коледжу.

При цьому, вся інформація, яка була вказана відповідачем у скарзі від 22.02.2022 та заяві від 04.04.2022 жодним чином не стосувалася приватного та сімейного життя позивача, а зводилася виключно до професійної діяльності позивача як в.о. директора Коледжу.

Реалізовуючи своє право, надане ст. 40 Конституції України та ст. 1 Закону України «Про звернення громадян», відповідач звернувся до профспілкового комітету Коледжу, який представляє інтереси своїх членів і захищає їх трудові, соціально-економічні права та інтереси, до Дніпровського державного аграрно-економічного університету, відокремленим структурним підрозділом якого є Коледж (положення про Коледж, розміщене за посиланням https://drive.google.com/file/d/1sUzyd91oSFozLA9QuEvJBoFEX_qZ7yA4/view), а також до Департаменту освіти та науки Дніпропетровської обласної державної адміністрації та безпосередньо до самої Дніпропетровської обласної державної адміністрації як до органів управління у сфері освіти та науки.

При цьому, виходячи зі змісту скарги від 22.02.2022 та заяви від 04.04.2022 відповідачем не було допущено вживання образливих, лайливих слів чи порівнянь, перебільшень тощо.

Отже, скарга відповідача від 22.02.2022 та заява від 04.04.2022 є способом реалізації його права на звернення, а позивачем не доведено, що відповідач своїм зверненням переслідував мету - приниження честі і гідності, ділової репутації позивача.

Під час судового розгляду позивачем всупереч вимог ст. 81 ЦПК України не надано жодних доказів на підтвердження того, що відповідач діяв не в рамках, установлених законом для подання подібних скарг.

Звернення скеровувалися з метою перевірки дій позивача як в.о. директора Коледжу, стану справ у навчальному закладі та подальшого виправлення недоліків, що відповідає як наведеним вище нормам законодавства, так і суті положень ст. ст. 6, 24, 26, 54, 58, 62, 64, 65, 69 та інших норм Закону України «Про освіту», за сукупністю яких члени педагогічного колективу не можуть бути позбавлені права звертатися у встановленому порядку до органу управління освітою, до інших державних органів і посадових осіб по вирішення питань, що виникають у діяльності навчального закладу.

Реалізуючи таке право, відповідач відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має право вільно викладати обґрунтування свого звернення.

Вирішуючи даний спір суд виходить з того, що у випадку, коли особа звертається до компетентних органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевіряти таку інформацію та надавати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст. 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.

Однією з обставин, яку позивач вказує в обґрунтування заявленого позову є те, що скарга відповідача від 22.02.2022 була скерована до Департаменту освіти та науки Дніпропетровської обласної державної адміністрації, в якому позивач проходив атестацію як керівник закладу фахової передвищої освіти. Під час проведення атестації позивачу була надана характеристика з урахуванням скарги відповідача, та за її наслідками було вирішено рекомендувати позивача для зарахування до кадрового резерву на посаду директора Коледжу, що може розглядатися як підстава для звільнення позивача з посади керівника закладу, оскільки жодним нормативно-правовим актом України не визначено поняття «кадрового резерву».

Проте суд не може прийняти вказані доводи до уваги, оскільки атестація позивача проводилася відповідно до Типового положення про атестацію педагогічних працівників, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки № 930 від 06.10.2010, і в межах розгляду даної справи суд позбавлений можливості надавати оцінку висновкам атестаційної комісії та правомірності включення до характеристики позивача та атестаційного листа посилань на скаргу відповідача від 22.02.2022.

До того ж, позивач скористався наданим йому правом та подав скаргу від 29.04.2022 до Міністерства освіти і науки України на вищевказане рішення атестаційної комісії.

Посилання позивача на те, що недостовірна інформація, яка викладена відповідачем у заяві від 04.04.2022, була поширена ним серед членів трудового колективу Коледжу Пільгуй Н.М., ОСОБА_10 , ОСОБА_4 , ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , які приймали участь у засіданні профспілкового комітету з розгляду означеної заяви відповідача суд також до уваги не приймає, оскільки вказані особи є членами профспілкового комітету і розглядали заяву відповідача від 04.04.2022 в межах наданих їм повноважень.

Профспілковим комітетом Коледжу було ухвалено резолюцію, оформлену протоколом від 05.04.2022, згідно з якою зазначені відповідачем у заяві від 04.04.2022 факти не знайшли свого підтвердження.

Доказів на підтвердження того, що внаслідок подання відповідачем заяви від 04.04.2022 у трудового колективу коледжу знизилася довіра до позивача як керівника, або було порушено питання про звільнення позивача з посади в порядку, визначеному п. 6.1.7. Положення про Коледж, суду надано не було.

Той факт, що скарга відповідача від 22.02.2022 подавалася в умовах зосередження російських військ біля кордонів України, а скарга від 04.04.2022 в умовах воєнного стану жодним чином не свідчить про систематичний тиск та ускладнення умов праці позивача, оскільки збройна агресія російської федерації вплинула не лише на позивача, а на всю нашу країну в цілому.

Жодних доказів того, що вказаними діями відповідачем було завдано шкоди немайновим правам та інтересам позивача матеріали справи не містять.

З приводу звернень відповідача до правоохоронних органів у кримінальних провадженнях № 0000148 від 18.05.2022, № 0000092 від 13.06.2022, заяві до ВП № 3 Кам`янського РУП ГУНП у Дніпропетровській області по кримінальному провадженню від 20.06.2022 щодо організації збору коштів на кваліфікаційний іспит, заяві до ВП № 3 Кам`янського РУП ГУНП у Дніпропетровській області по кримінальному провадженню від 23.06.2022 щодо заволодіння особистим майном внаслідок зловживання своїм службовим становищем, то суд звертається до рішення Конституційного Суду України № 8-рп/2003 від 10.04.2003 та рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Скорик проти України», яке є одним з ключових при розгляді дифамаційних спорів, і зазначає, що звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи.

Разом з тим суд зазначає, що наявність у зверненні до правоохоронного органу завідомо неправдивих відомостей чи в разі встановлення, що таке звернення було викликано не наміром виконати свій громадський обов`язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, настає відповідальність, передбачена законодавством України.

Зокрема, ст. 383 КК України встановлює кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення суду, прокурору, слідчому або органу дізнання про вчинення злочину.

До того ж, відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Крім того, в матеріалах справи відсутнє документальне підтвердження того, що оспорювана інформація безпосередньо вплинула на ділову репутацію позивача як в.о. директора навчального закладу та депутата Верхньодніпровської міської ради. Зокрема, що саме у зв`язку з цим, мало місце погіршення ділової репутації, зниження його рейтингу з боку виборців та те, що поширення відповідачем вищезазначеної інформації спричинило шкоду особистим немайновим благам позивача як учасника суспільних відносин.

До того ж, оскільки позивач є депутатом Верхньодніпровської міської ради, він повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже обираючи кар`єру публічної особи, він погодився на таку увагу.

Також суд враховує положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя. У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач, серед іншого, посилається на положення ч. 3 ст. 277 ЦК України, згідно з якою негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Посилаючись на вищевказану норму матеріального права позивач вважає, що для визнання інформацію негативною, а відтак недостовірною, та покладення на відповідача обов`язку довести протилежне, достатньо щоб позивач вважав, що вказана інформація порушує його немайнові права.

Суд з даними доводами позивача не погоджується, оскільки ч. 3 ст. 277 ЦК України, відповідно до якої негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного - виключено на підставі Закону України № 1170-VII від 27.03.2014.

Отже, презумпція недостовірності негативної інформації про особу, передбачена ч. 3 ст. 277 ЦК України, втратила свою чинність на підставі Закону № 1170-VII від 27.03.2014, виходячи з чого, в силу положень ст. 81 ЦПК України позивач повинен довести факт не тільки поширення інформації відповідачем, а й факт її недостовірності, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Підсумовуючи вищевикладене суд зазначає, що звертаючись до відповідних уповноважених органів і посадових осіб щодо дій керівника закладу освіти відповідач реалізував своє право, передбачене Конституцією і Законами України на звернення до таких органів і посадових осіб із повідомленням, інформацією про неналежні, на його переконання, дії та поведінку позивача з метою їх перевірки та правової оцінки відповідно до компетенції цих органів і посадових осіб. Та обставина, що в ході перевірки відповідна інформація, що була повідомлена особою у наведений спосіб, може не знайти свого підтвердження (повністю чи частково), сама по собі не може бути підставою для задоволення позову, що ґрунтується на факті такого звернення особи. Підстави кваліфікувати відповідну інформацію як подану в брутальній, принизливій чи непристойній формі відсутні. Такі дії відповідача є правомірними, а тому не можуть кваліфікуватися як поширення недостовірної інформації.

Відтак, дії відповідача є правомірними, іншого у справі не встановлено та не доведено. У контексті цієї справи та з урахуванням встановленого, зокрема, щодо змісту звернень, визначальним є саме факт реалізації відповідачем права на відповідні звернення, що підлягають перевірці та оцінці адресатами, а не власне їх зміст. Тож у справі не встановлено фактів поширення відповідачем негативної інформації у розумінні закону про позивача. Особа не може бути притягнута до цивільно-правової відповідальності за реалізацію права на звернення до компетентних органів, що мали місце в даному випадку і перевірялися у встановленому порядку. Доводи позивача та докази, на які він посилався у підтвердження свої вимог, цих висновків не спростовують.

Пояснення свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 також не спростовують зазначених вище висновків суду, а тому до уваги не приймаються.

Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання недостовірною та такою, що порушує права позивача на повагу до його гідності, честі та недоторканості, ділової репутації інформацію, розповсюджену відповідачем у скарзі від 22.02.2022, заяві від 04.04.2022 та заявах до правоохоронних органів у кримінальному провадженні № 0000148 від 18.05.2022, у кримінальному провадженні № 0000092 від 13.06.2022; заяві до ВП № 3 Кам`янського РУП ГУНП у Дніпропетровській області по кримінальному провадженню від 20.06.2022 щодо організації збору коштів на кваліфікаційний іспит; заяві до ВП № 3 Кам`янського РУП ГУНП у Дніпропетровській області по кримінальному провадженню від 23.06.2022 щодо заволодіння особистим майном внаслідок зловживання своїм службовим становищем.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача матеріальної шкоди у розмірі 80 000, 00 грн., суд зазначає наступне.

Виходячи з положень ст. 23 ЦК України моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (у тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Позивач має навести у заяві, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Тобто, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

При цьому, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідач своїми зверненнями до компетентних органів завдав позивачу моральних страждань, як і не вказано яким чином позивач оцінив завдані йому моральні страждання саме в розмірі 80 000, 00 грн.

Таким чином, позивачем не надано доказів, які б підтверджували характер порушення його прав, доказів на підтвердження його моральних страждань та втрати нормальних життєвих зв`язків.

При цьому, оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання поширеної інформації недостовірною, то, відповідно, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, враховуючи, що такі вимоги є похідними від вимог про захист честі, гідності та ділової репутації.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

VІІІ. Розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у позові судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями 7, 8, 12, 13, 76, 264, 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди в сумі 80 000, 00 грн.

2. Рішення може бути оскаржено у встановленому порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його підписання. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ).

4. Відповідач: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ; АДРЕСА_2 ).

Повне рішення складено 09.12.2022 року.

Суддя Н.В. Новіченко