КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/7352/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 18 листопада 2021 року (суддя Козленко Г.О.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення заробітної плати,

встановив:

у листопаді 2019 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 486 013грн заробітної плати.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 3 жовтня 2019 року його було звільнено з посади провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу організації процедур ліквідації неплатоспроможних банків департаменту управління активами на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України згідно наказу №864-к від 1 жовтня 2019 року.

Позивач посилався на те, що згідно п. 1 розділу ІІ Положення «Про преміювання працівників Фонду гарантування вкладів фізичних осіб», затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду від 30 травня 2016 року № 892 зі змінами, працівникам Фонду у складі додаткової заробітної плати може надаватися щомісячна премія за основні результати роботи з виконання виробничих завдань, розмір якої залежить від впливу результатів діяльності структурного підрозділу на загальний результат діяльності Фонду.

Позивач стверджував, що щомісячна премія за основні результати роботи з виконання виробничих завдань надається у розмірі 50% посадового окладу, збільшеного з урахуванням встановлених надбавок, але не більше максимального розміру встановленого для кожного структурного підрозділу і наведеного у додатку 1 до Положення.

Позивач посилався на те, що протягом 2018 - 2019 років підрозділ, в якому він працював, виконував плани та виробничі завдання, за що всім працівникам, крім нього, виплачувалась премія, хоча він не мав жодних стягнень та не перебував у відпустці чи лікарняному протягом місяця.

Також позивач зазначав, що при звільненні йому не була виплачена премія за загальними підсумками року, виплата якої передбачена підрозділом 2 розділу ІІІ Положення.

Позивач вважав, що сума невиплачених йому премій за період роботи 2018-2019 роки становить 486 013грн, виходячи із розрахунку 50% посадового окладу, який складав

42 262грн, та річної премії.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 18 листопада 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Позивач зазначає, що у порушення норм процесуального права, рішення суду першої інстанції не містить посилань на докази, на підставі яких встановлені обставини для відмови в позові, а також не наведено доказів, які відхилені судом.

Позивач стверджує, що у порушення норм процесуального права,розгляд справи за його позовом не був розпочатий протягом двох років з моменту звернення до суду, що призвело до порушення його трудових прав, зокрема захисту права на отримання оплати праці, що є також порушенням конституційних принципів, що передбачені у ст. 41 Конституції України.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на безпідставність доводів позивача, так як премія не є заробітною платою, а є додатковою оплатою, яка застосовується до працівників за певні трудові досягнення, інтенсивність праці тощо. При цьому, позивачем у позові не наведено жодного доказу чи аргументу, які б свідчили про виконання ним плану роботи, впровадження певних інновацій у діяльність Фонду, отримання від його діяльності додаткових надходжень грошових ресурсів до Фонду.

Також відповідач зазначає, що за період роботи позивача, останній не звертався ні до керівництва, ні до профспілкового органу Фонду з питань не виплати йому певних премій.

Позивач, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду апеляційної скарги шляхом направлення судового повідомлення на електронну адресу, яку позивач використовував, направляючи до Київського апеляційного суду клопотання та відповідь за відзив на апеляційну скаргу (с.с.83-84, 95, 119-120), двічі у судове засідання не з`явився, поважних причин неявки не повідомив, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у його відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 , який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що згідно наказу № 864-к від 1 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звільнено з посади провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу організації процедур ліквідації неплатоспроможних банків департаменту управління активами Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України з 3 жовтня 2019 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження наявності у відповідача безумовного обов`язку здійснювати його преміювання, а також про наявність його безумовного права на щомісячне отримання таких премій. Також суд зазначив, що позивачем не надано доказів на підтвердження виконання ним за спірний період виробничих завдань і трудових функцій в межах показників, достатніх для вирішення питання щодо призначення премій.

При цьому розгляд справи судом першої інстанції був проведений у спрощеному порядку без виклику учасників справи.

Згідно частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного

провадження.

За змістом статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду: 1) малозначних справ; 2) справ, що виникають з трудових відносин (частина 4).

Для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (частина 6).

Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина 9).

Відповідно до частин першої - четвертої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1 - 5 цієї частини.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб складав з 01 січня 2019 року 1921грн.

Отже, на момент відкриття провадження у даній справі ціна позову (486 013грн) перевищувала 250 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (480 250грн), тому суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про можливість розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Вказана обставина є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення судом апеляційної інстанції.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром

не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до змісту статті 2 Закону України «Про оплату праці» у структуру заробітної плати входить основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Так, основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

За змістом статті 97 КЗпП України, статті 15 Закону України «Про оплату праці» форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Отже, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій (додаткова заробітна плата), а також премії за спеціальними системами і положеннями (інші заохочувальні та компенсаційні виплати) входять до структури заробітної плати (постанова Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 757/1997/20-ц).

Відповідно до Положення про преміювання працівників Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, яке затверджене рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 30 травня 2016 року та введене в дію з 2 червня 2016 року з подальшими змінами (далі Положення), працівникам Фонду у складі додаткової заробітної плати може надаватися щомісячна премія за основні результати роботи з виконання виробничих завдань, розмір якої залежить від впливу результатів діяльності структурного підрозділу на загальний результат діяльності Фонду. Щомісячна премія за основні результати роботи з виконання виробничих завдань надається у роз мірі до 50

відсотків посадового окладу, збільшеного з урахуванням встановлених надбавок, але не більше максимального розміру, встановленого для кожного структурного підрозділу, і наведеного у додатку 1 до цього Положення (пункт 1 розділу ІІ).

Пунктом 1 розділу ІІІ Положення визначено, що основним критерієм преміювання працівників за основні результатами роботи по виконанню виробничих завдань є ефективність діяльності працівників Фонду у відповідному місяці.

Ефективність діяльності працівників Фонду визначається за кількісними та якісними ключовими показниками ефективності та питомою вагою цих показників у загальному показнику ефективності діяльності (пункт2 розділу ІІІ).

Відповідно до пункту 13 розділу ІІІ Положення нарахування та виплата щомісячної премії за основні результати роботи з виконання виробничих завдань здійснюється за наказом Фонду на підставі доповідних записок керівників самостійних структурних підрозділів, погоджених заступником директора-розпорядника Фонду, який координує діяльність підрозділу відповідно до розподілу обов`язків, та начальником відділу управління та розвитку персоналу.

Фінансовий департамент щомісяця, не пізніше ніж за 2 робочих дня до кінця місяця надає відділу управління та розвитку персоналу інформацію щодо фактичного виконання встановлених кількісних показників (пункт 14 розділу ІІІ).

Керівники самостійних структурних підрозділів Фонду щомісяця, не пізніше ніж за 4 робочих дні до кінця місяця, надають відділу управління та розвитку персоналу доповідні записки щодо виконання якісних показників підлеглими за формою, наведеною у додатку 3 до цього Положення (пункт 15 розділу ІІІ).

Такі ж положення містяться у Колективному договорі між виконавчою дирекцією та трудовим колективом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на 2018-2020 роки, який схвалено на загальних зборах трудового колективу 28 грудня 2017 року.

Отже, нарахування та виплата щомісячної премії залежить від певних показників роботи, виконання виробничих завдань працівником та здійснюється за наказом керівника на підставі відомостей, які надаються керівниками структурних підрозділів щодо виконання якісних показників.

Відповідно до підрозділу 3 розділу ІІІ Положення основним критерієм преміювання працівників за загальними підсумками роботи працівників за рік є позитивні результати роботи працівника у звітному році (пункт 1).

Пунктом 3 цього підрозділу визначено, що нарахування та виплата одноразової премії за загальними підсумками роботи працівників за рік здійснюється за наказом Фонду на підставі доповідної записки начальника відділу управління та розвитку персоналу, погодженому директором фінансового департаменту (щодо наявності коштів) у доповідній записці зазначається інформація щодо виконання працівниками критерію, зазначеного у пункті 1 цього підрозділу.

Таким чином, виплата щорічної премії не є обов`язковою, а залежить від позитивних результатів роботи працівника у звітному році, які встановлюються на підставі доповідної записки начальника відділу управління та розвитку персоналу.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у

справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач обмежився наданням суду копій Положення про преміювання працівників Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Колективного договору, наказу про своє звільнення та розрахункового листка за жовтень 2019 року.

Інших доказів, які б підтверджували його позовні вимоги та посилання, зокрема, період його роботи у відповідача, що він виконував плани та виробничі завдання, що всім працівникам підрозділу, де він працював, виплачувалася щомісячна премія та премія за підсумками року, крім нього, надано суду не було.

Також позивачем не було заявлено клопотання про витребування таких доказів судом у відповідача.

Згідно частин 1 та 2 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідач не скористався своїм правом заявити такі клопотання під час розгляду справи апеляційним судом, враховуючи, що розгляд справи апеляційним судом здійснювався з викликом учасників справи, двічі не з`явившись у судові засідання апеляційного суду.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позовні вимоги є недоведеними, а відтак задоволенню не підлягають.

Доводи позивача, що за період 2018-2019 років він не мав жодних стягнень, у відпустці та лікарняному протягом місяця не перебував, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки щомісячна премія та одноразова премія за загальними підсумками роботи працівника за рік надаються на підставі наказу керівника з урахуванням ефективності діяльності працівника та виконання виробничих завдань, а також за позитивні результати роботи, доказів чого надано суду не було.

Доводи апеляційної скарги, що розгляд його позову у суді першої інстанції тривав протягом двох років, не є підставою для задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 18 листопада 2021 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення заробітної плати, відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 5 травня 2023 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк