ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 688/681/20

Провадження № 22-ц/4820/1803/22

Хмельницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Корніюк А.П. (суддя доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І., секретар судового засідання Магера О.В.

за участю представника відповідачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 , позивача ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу № 688/681/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 19 вересня 2022 року (суддя Цідик А.Ю., повний текст складено 26 вересня 2022 року) у справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про вселення.

Заслухавши доповідача, пояснення учасника справи та представника учасника справи, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Позивачі звернулися до суду з позовом про вселення посилаючись на те, що з серпня 2005 року по кінець грудня 2014 року ОСОБА_3 проживав з ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в належному останній будинковолодінні АДРЕСА_1 . Разом з ними також проживав будучи на той час неповнолітнім ОСОБА_4 , над яким ОСОБА_3 здійснював опіку та повнолітня дочка ОСОБА_5 ОСОБА_1 , яка також мала частку у вказаному будинковолодінні. Позивачі вказують, що в жовтні 2008 року вони у встановленому законом порядку та з дозволу ОСОБА_5 та відповідачки були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 зазначає, що під час спільного проживання з 2007 року по 2012 рік за спільні кошти з ОСОБА_5 на місці старого будинку збудовано новий: у 2007 році була - прибудова «а», загальною площею 29 кв.м, у 2008 році житловий будинок «А-1» площею 59,8 кв.м, у 2009 році - житлова прибудова «А», площею 35,2 кв.м, у 2010 році - мансарда, площею 30,8 кв.м, у 2012 році - сарай з гаражем «Б» та гараж «В».

Позивачі посилаються на те, що 12.12.2011 ОСОБА_5 подарувала відповідачці належну їй частку у житловому будинку, про що ОСОБА_3 стало відомо в 2017 році. В кінці грудня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 стосунки погіршились і остання створила умови, відповідно до яких позивач не міг з нею спільно проживати однією сім`єю. Проте незважаючи на напружені стосунки ОСОБА_3 з відповідачкою, ОСОБА_4 продовжував постійно проживати у спірному будинку до середини 2016 року, ОСОБА_3 проживав у ньому періодично, оскільки часто був на заробітках, як в Україні, так і за кордоном.

Позивачі зазначають, що на початку 2017 року ОСОБА_1 змінила замки на вхідних дверях та не впустила позивачів до будинку, в зв`язку з чим ОСОБА_3 неодноразово звертався до поліції та до відповідачки з письмовою пропозицією про надання дубліката ключів від вхідних дверей і вказував, що будинковолодіння нажито разом з її матір`ю ОСОБА_5 та є спільною сумісною власністю, але ОСОБА_1 вказане ігнорує, не дає можливості проживати у будинку АДРЕСА_1 .

Враховуючи викладене, позивачі просили усунути перешкоди у здійсненні ними права користування та розпорядження будинковолодінням АДРЕСА_1 шляхом вселення.

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 19 вересня 2022 року позов задоволено. Вселено ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в будинковолодіння АДРЕСА_1 . Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із цим рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, апелянтка зазначає, що суд першої інстанції не мотивував, якими доказами підтверджуються обставини, покладені позивачами на обґрунтування заявленого ними позову, надав перевагу доказам позивачів, не обґрунтувавши такі мотиви, ігноруючи докази відповідачки. Судом першої інстанції не враховано, що позивачі не є членами сім`ї власника будинку ОСОБА_1 , яка проживає в будинку разом із малолітньою донькою, а спірний будинок є її спадковим майном та на позивачів не поширюється право користування в розумінні ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР. Також апелянтці належить земельна ділянка, на якій розташований цей будинок.

ОСОБА_1 звертає увагу, що судом проігноровано її доводи та докази щодо обставини, що її мати ( ОСОБА_5 ) надала дозвіл на проживання позивачів у будинку по АДРЕСА_1 лише на тимчасовий період та лише для того, щоб ОСОБА_3 зміг встановити опіку над ОСОБА_4 . Посилання позивачів про відсутність у них іншого місця проживання є зловживанням процесуальними правами, оскільки ОСОБА_3 з 2008 року є власником будинку по АДРЕСА_2 , а у ОСОБА_4 наявне право користування квартирою АДРЕСА_3 .

Також, судом першої інстанції не враховано, що з 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у спірному будинку не проживають, їх особисті речі там відсутні та не несуть витрат на утримання будинку.

На думку ОСОБА_1 , суд, ухвалюючи рішення, посилався на постанову Хмельницького апеляційного суду від 23.06.2021, якою відмовлено у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням з підстав невірно обраного способу захисту, проте суд не врахував, що у вересні 2021 ОСОБА_1 звернулася із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, що перебуває на розгляді в Шепетівському міськрайонному суду.

Тому ОСОБА_1 просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відзив від учасників справи на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

В судовому засіданні представниця ОСОБА_1 ОСОБА_2 підтримала апеляційну скаргу з підстав у ній наведених.

ОСОБА_3 проти задоволення апеляційної скарги заперечив та просив оскаржуване рішення залишити без змін.

Від ОСОБА_1 01.12.2022 надійшло клопотання про розгляд апеляційної скарги за її відсутності та заявниця зазначала, що вимоги апеляційної скарги підтримує і просить їх задовольнити

ОСОБА_4 до суду не з`явився, хоча про день і час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. (ч. 1 ст. 263 ЦПК України).

Суд першої інстанції виходив із того, що постановою Хмельницького апеляційного суду від 23 червня 2021 року у справі №688/402/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням рішення Шепетівського міськрайонного суду від 16 березня 2021 року скасовано та ухвалено нове про відмову у позові ОСОБА_1 , виходячи з того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не проживають у спірному будинку з поважних причин і не втратили інтерес до цього житлового приміщення як до місця проживання. Тому правових підстав для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, з підстав відсутності без поважних причин протягом строку, установленого законом, немає.

Зазначеним судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_1 (до реєстрації шлюбу ОСОБА_6 ) є власником будинку АДРЕСА_1 .

Позивачка набула право спільної часткової власності з матір`ю ОСОБА_5 на 68/100 частини будинковолодіння згідно з рішенням Шепетівського міського суду Хмельницької області від 27 жовтня 1998 року, яким проведено розподіл спадкового майна будинку АДРЕСА_1 .

Право спільної часткової власності ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на 68/100 частини будинковолодіння АДРЕСА_1 у встановленому порядку зареєстровано Шепетівським БТІ 29 листопада 2001 року.

29 грудня 2004 року ОСОБА_5 відповідно до договору дарування частини будинку подарувала ОСОБА_6 32/100 частини будинку АДРЕСА_4 з належною частиною надвірних будівель.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23 лютого 2005 року право власності ОСОБА_6 на 32/100 частини домоволодіння АДРЕСА_4 зареєстровано Шепетівським БТІ (а.с. 11-12).

Згідно з договором дарування частини будинку від 12 грудня 2011 року ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_1 34/100 частини будинку АДРЕСА_4 .

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 12 грудня 2012 року право власності ОСОБА_1 на 34/100 частини домоволодіння АДРЕСА_4 зареєстровано Шепетівським БТІ.

На підставі відомостей із домової книги (а.с. 15-17) будинок АДРЕСА_4 є зареєстрованим місце проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 (з 23 жовтня 2008 року), ОСОБА_4 (з 30 грудня 2008 року по 10 грудня 2011 року, з 12 січня 2012 року).

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 30 червня 2020 року у справі № 688/98/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу, визнання недійсним договору дарування, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на Ѕ частину майна позов задоволено частково. Встановлено факт спільного проживання однією сім`єю без шлюбу ОСОБА_3 з ОСОБА_5 у період з серпня 2005 року по грудень 2014 року. У решті позову відмовлено.

У зв`язку із наведеним вище та встановленням у справі № 688/98/18 факту спільного проживання однією сім`єю без шлюбу ОСОБА_3 з ОСОБА_5 у період з серпня 2005 року по грудень 2014 року відповідачі набули право на проживання у будинку як члени сім`ї власника.

Відповідно до акту обстеження умов проживання при вирішенні питання встановлення опіки ОСОБА_3 над ОСОБА_4 комісією проводилося обстеження умов проживання малолітнього і було встановлено, що для виховання та розвитку дитини у будинку АДРЕСА_4 створено добрі умови, виділена окрема кімната у будинку з меблями, ведеться домашнє господарство. Стосунки у сім`ї доброзичливі, відносини побудовані на взаєморозумінні. Співмешканка ОСОБА_5 та її донька ОСОБА_6 не заперечують проти встановлення опіки над ОСОБА_4 .

Отже, між сторонами був визначений порядок користування житловим приміщенням, існувала домовленість щодо реєстрації місця проживання відповідачів.

Відповідно до матеріалів справи між сторонами склалися неприязні відносини.

Ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 23 березня 2017 року відкрито провадження у справі№ 688/759/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про визнання права спільної сумісної власності, усунення перешкод у користуванні власністю, вселення та виділення 1/2 частки в натурі.

У судовому порядку вирішувався спір між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу, визнання недійсним договору дарування, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на Ѕ частину майна (справа № 688/98/18).

З приводу вчинення позивачкою і ОСОБА_5 перешкод у користуванні будинком ОСОБА_3 звертався до Шепетівського ВП ГУНП в Хмельницькій області у квітні 2017 року, у березні 2020 року.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що постанова Хмельницького апеляційного суду від 23.06.2021 у справі № 688/406/18 має преюдиційне значення у цій справі, адже позивачі набули право користування спірним житлом згідно з законом, вселившись в нього та зареєструвавши місце проживання в установленому законом порядку за згоди власника ОСОБА_5 , припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою не тягне втрати права користування житловим приміщенням. Оскільки позивачі іншого житла не мають, ОСОБА_1 чинить їм перешкоди у проживанні та користуванні спірним будинком, враховуючи ту обставину, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не втратили інтерес до нерухомості, як до місця проживання і вважають її своїм житлом, тому право позивачів на проживання та користування спірним будинком порушено і підлягає захисту шляхом вселення.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду, оскільки вони відповідають положенням матеріального та процесуального права.

Так, згідно статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно зі статтею 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи мають вони зареєстроване місце проживання у цьому жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 липня 2012 року в справі № 6-60цс12.

Частина перша статті 405 ЦК України передбачає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частини другої зазначеної статті член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Виходячи з аналізу зазначених норм матеріального права можна зробити висновок, що користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником у будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Відтак, припинення сімейних правовідносин з власником житлової нерухомості і втрата статусу члена сім`ї власника саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Висновки суду узгоджуються з матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки тим обставинам, що позивачі не є членами сім`ї власника будинку ОСОБА_1 та на позивачів не поширюється право користування спірним житлом в розумінні ч. 2 ст. 64 ЖК України є голослівними, адже суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення виходив з доведеності того факту, що позивачі, будучи членами сім`ї ОСОБА_5 , яка на час їх вселення була співвласником житлового будинку АДРЕСА_4 , були вселені у спірне житло за згодою як ОСОБА_5 , так і позивачки ОСОБА_1 .

Аргументи апеляційної скарги про не взяття судом до уваги факту, що спірний будинок є спадковим майном, колегія суддів відхиляє, адже обставини щодо належності ОСОБА_1 будинку АДРЕСА_4 встановлені постановою Хмельницького апеляційного суду від 23.06.2021 у справі № 688/406/18 і ці обставини в силу положень частини 4 статті 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Також судова колегія вважає безпідставними посилання апелянтки на те, що судом невірно оцінено акт обстеження умов проживання при вирішенні питання встановлення опіки ОСОБА_3 над ОСОБА_4 , не враховано наявність у власності ОСОБА_3 житлового будинку та у ОСОБА_4 права на користування іншим житлом; не враховано, що у неодноразових зверненнях ОСОБА_3 до місцевих органів влади станом на 2012 рік останній зазначав, що ОСОБА_4 постійно проживає та користується житлом в с. Серединці Шепетівського району; не враховано обставини, що встановлені судовим рішенням від 16.12.2010, а саме факт проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_4 у будинку своєї сестри і відсутність у нього власного житла; не дано оцінки доводам відповідачки про те, що позивачі з 2013 року у спірному будинку не проживають, їх речі там відсутні і вони не несуть витрат на утримання будинку, адже судом першої інстанції у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України надано оцінку усім доказам, що надавалися учасниками справи і ці доводи зводяться до незгоди апелянтки з оцінкою доказів та тлумаченням на власну користь.

Суд першої інстанції, оцінивши докази сторін, встановивши, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , маючи право користування спірним будинком, ним не користуються у зв`язку з перешкодами, що чинить власник будинку, керуючись положеннями ст.ст. 64, 150, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України дійшов правильного висновку щодо наявності законних підстав для вселення ОСОБА_3 і ОСОБА_4 до спірного житла.

Апеляційний суд констатує, що право позивачів на користування спірним будинком не припинилося у зв`язку з припиненням права власності на частку нерухомості попереднього співвласника будинку ОСОБА_5 , членом сім`ї яких вони були, оскільки набуте у встановленому порядку право позивачів на користування будинком не може припинитися автоматично.

На даний час відсутнє рішення суду про припинення права користування ОСОБА_3 і ОСОБА_4 житлом, а посилання ОСОБА_1 про не врахування судом першої інстанції факту перебування на розгляді в Шепетівському міськрайонному суді цивільної справи № 688/2684/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про усунення перешкод останнім у користування власністю на підставі ст. 391 ЦК України не є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Заразом, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судовим рішенням на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (Hirvisaari v. Finland ("Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 19 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 16 грудня 2022 року.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай