Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2022 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі головуючого -судді Шереметьєвої Л.А, за участю секретаря - Фареник А.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , в тому числі як законного представника малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , та ОСОБА_6 , як законного представника цих же малолітніх, треті особи: Солом`янська районна в місті Києві державна адміністрація, Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, суд

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулися до суду з позовом і просять визнати відповідача ОСОБА_3 разом з малолітніми дітьми: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Посилаються в позові на те, що їм на праві спільної часткової власності по Ѕ частині належить квартира АДРЕСА_1 .

На даний час у квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_9 .

Вони не бажають, щоб у квартирі були зареєстровані та проживали відповідачі, оскільки це перешкоджає їм в користуванні та розпорядженні належним їм майном.

Відповідачі не є членами їх сім`ї, договір найму (оренди) з ними вони не укладали, спільне господарство з ними не велося та не ведеться.

Відповідач-1 всіляко чинить їм перешкоди у користуванні квартирою, а саме: змінює замки, разом із своєю сім`єю зайняв дві кімнати з трьох можливих, разом із дружиною влаштовує сварки та конфліктні ситуації з ними та мешканцями сусідніх квартир.

Крім цього, відповідачі не оплачують спожиті ними комунальні послуги, в результаті чого утворилася заборгованість близько 30 000, 00 гр.

З інформаційної довідки № 267395505 від 25 липня 2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що у приватній власності ОСОБА_6 знаходяться об`єкти житлової нерухомості, в якій можуть проживати відповідачі, а саме: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , та квартира за адресою: АДРЕСА_3 .

01 липня 2021 року на адресу відповідачів цінним листом вони надіслали попередження про виселення, однак відповідачі залишили його без відповіді.

Враховуючи викладене, просять задовольнити позов.

Позовна заява була зареєстрована в канцелярії суду та відповідно до ст. 33 ЦПК України 12 серпня 2021 року було визначено склад суду.

Ухвалою суду від 28 серпня 2021 року в справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачам копію позовної заяви з додатками з пропозицією надати відзив на позов.

Конверти з копією ухвали про відкриття провадження та копією позовної заяви з додатками, які направлялися відповідачам, повернулися до суду 30 жовтня 2021 року з відміткою «за закінчення терміну зберігання».

/ а. с. 57-59 /

З довідки про доставку електронного листа вбачається, що відповідач-1, отримав копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви з додатками 08 червня 2022 року о 16:47:35.

/ а. с. 63 /

Відповідачам був наданий строк для надання відзиву.

28 червня 2022 року до суду надійшов відзив відповідача-1, яким останній проти позову заперечує.

Посилається на те, що з народження був зареєстрований у спірній квартирі разом з батьками та сестрою - позивачем 1.

У 1991 році померла його з позивачкою-1 мати - ОСОБА_10 , після чого її родичі забрали їх до м. Донецька.

У 1995 році позивач-1 зі своєю родиною переїхали до м. Києва та стали проживати у спірній квартирі.

У травні 1995 року помер його з позивачкою-1 батько - ОСОБА_11 , а він і далі проживав з опікуном у м. Донецьку до 2000 року.

В 1998 році він вступив до Донецького державного університету та був вимушений тимчасово знятися з реєстрації у м. Києві та зареєструватися у гуртожитку та стати на облік до Другої частини університету.

Поки він був тимчасово виписаний позивачі приватизували квартиру на себе, залишивши його без житла.

Зазначає, що між ним та позивачкою-1 була домовленість про те, що він робить капітальний ремонт у спірній квартирі в обмін на передачу йому у власність Ѕ частки цієї квартири.

28 лютого 2014 року позивачка-1, на той час - ОСОБА_12 , на підставі договору дарування передала йому Ѕ зазначеної квартири, але договір дарування від її імені підписувався за довіреністю її донькою - відповідачем-2.

На момент дарування вартість квартири, згідно оцінки ФОП ОСОБА_13 , що діяв на підставі Сертифіката суб`єкта оціночної діяльності № 12687/11 від 29 листопада 2011 року, становила 466 810, 00 гр., що станом на 28 лютого 2014 року по курсу Національного банку України складає 46 745, 04 дол. США.

Станом на листопад 2020 року згідно оцінки ФОП ОСОБА_14 , що діє на підставі Сертифіката суб`єкта оціночної діяльності № 345/ від 30 квітня 2020 року, вартість квартири становить 2 268 670, 00 гр., що станом на 13 листопада 2020 року по курсу Національного банку України складає 80 459, 85 дол. США.

Таким чином, вартість спірної квартири була збільшена ним вдвічі, проте позивачі оспорили довіреність в судовому порядку і здійснюють маніпуляції, направлені на позбавлення його та його неповнолітніх дітей житла.

Крім того, з другої половини 2016 року позивачі та ОСОБА_9 - донька позивачки, в квартирі не проживають, комунальні послуги не сплачують.

Наголошує, що не має іншого житла, крім спірної квартири, в якій народився та жив з дитинства, всі його заощадження було витрачено на ремонт зазначеної квартири.

Крім цього, зазначає, що його право на проживання у спірній квартирі виникло не на підставі сервітуту, а з 2014 року на підставі прав власника згідно договору дарування.

Вважає, що позивачами вибрано неправильний спосіб захисту їхніх прав та не доведено істотних обставин для припинення права користування вказаним житловим приміщенням.

З огляду на це просить у позові відмовити.

Дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивачів, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства, а саме ст.264 ЦПК України, на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

В пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить позивачкам у рівних частинах, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Згідно з витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва в спірній квартирі зареєстровані сторони в справі та ОСОБА_9 - донька позивача-1 та сестра позивача-2.

/ а.с. 8 - 10; 40 /

Заперечуючи проти позову, відповідач у відзиві привів обставини та причини вибуття з кватири в малолітньому віці, а також повернення до неї в 2000 році з реєстрацією в ній та подальшим набуттям права власності на її Ѕ частину.

З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира належала до державного житлового фонду та була передана у власність у порядку приватизації 28 жовтня 1998 року позивачкам.

Відповідно до ч.ч.1, п.п. 2, 3 ч. 3 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках:

- тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання;

- влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог.

Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 219/1704/17 від 13 травня 2020 року, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, у контексті дотримання принципу змагальності сторін, у процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача.

З урахуванням цього, відсутності заперечень з боку позивачів з цього приводу, суд вважає приведені відповідачем у відзиві обставини обставини доведеними.

Судом також встановлено, що 03 березня 2014 року на підставі договору дарування відповідач отримав у власність Ѕ частину спірної квартири від позивачки-1, від імені якої діяла при його укладенні позивач-2.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 1/2 частка спірної квартири була повернута у власність позивачки-1 за рішенням суду, про що здійснено відповідний запис про право власності № 40441739 від 02 лютого 2021 року.

/ а.с. 9; 74 /

Не подавши відзив на позов, позивачі не спростовували приведених відповідачем у відзиві обставин укладення даного договору, передумов його укладення та подального визнання недійсним.

Таким чином, не дивлячись на позбавлення прав власника відповідач залишився зареєстрованим у спіній квартирі з 2004 року, а його діти відповідно з 2011 та 2020 років.

/ а.с. 14; 40 /

Позивачі, не подавши відповіді на відзив, вказані обставини також не спростовували.

Крім того, позивачі не спростовують і свого непроживання в спірній квартирі.

Відповідно до ч.ч.1,4 ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи держаної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Верховний Суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини про те, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

/ а.с. 74 /

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем.

Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Недопустимим в правовому суспільстві є свавільне виселення особи із житлового приміщення.

Така озиція викладена у постановах Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц / провадження № 61-1634св19 /, від 23 вересня 2019 року у справі № 329/398/18 / провадження № 61-6362св19 /.

Як зазначено в ст.ст. 405, 406 ЦК України у разі виникнення спору між власником житла та особами, які вселились в житлове приміщення як члени його сім`ї, суд враховує, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права має відбуватись згідно вимог ст. ст. 405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність особи понад один рік без поважних причин.

Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволенні іншим способом.

Згідно з ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Враховуючи викладене вище, обставини проживання відповідача та позивача-1 в спірній квартирі з малолітнього віку, підстави вибуття з кватири та повернення до неї, підстави, з яких позивачі звернулися до суду з позовом про позбавлення відповідача з дітьми права користування спірним житлом, тобто припинення встановленого законом сервітуту, набуття відповідачем з дітьми права користування спірною квартирою та відсутності підстав для позбавлення їх цього права з підстав, визначених позивачами при зверненні до суду, суд вважає, що підстави для задоволення вимог позивачів відсутні.

Крім того, суд враховує, що з точки зору ч.ч.4,6 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Підставою для виникнення у неповнолітнього права користування жилим приміщенням, яким користується один з його батьків, є вселення неповнолітнього до такого жилого приміщення.

Судом встановлено та не спростовувалося сторонами, фактичним місцем проживанням сім`ї відповідача, в тому числі і дітей з моменту їх народження, є місце проживання батьків у спірній квартирі.

З точки зору ст.242 ЦК України батьки є законними представниками інтересів своїх дітей, і однією з функцій такого представництва є управління їх майном. Майном малолітньої дитини в силу закону батьки управляють без спеціальних на те повноважень.

Таким чином, право користування житловим приміщенням у дітей є похідним від права їх батька, тобто відповідача.

Виходячи з цього, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивачів.

Керуючись ст. 47 Конституції України,ст. ст. 15, 16, 316, 317, 319, 321, 328 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 5, 10, 12, 13, 76-81, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , в тому числі як законного представника малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , та ОСОБА_6 , як законного представника цих же малолітніх про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.А. Шереметьєва