Провадження № 22-ц/802/554/22 Категорія: 70 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Бовчалюк З. А., Федонюк С. Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 17 березня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулась в суд із зазначеним позовом.

Покликалась на те, що з відповідачем ОСОБА_2 вони перебувають у зареєстрованому шлюбі, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції Волинської області, актовий запис №1623. Від шлюбу у них народились діти - сини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають разом із нею.

Також вказувала, що малолітні діти перебувають лише на її утриманні, а відповідач ухиляється від свого батьківського обов`язку утримувати дітей, участі у їх вихованні не приймає, жодної матеріальної допомоги дітям не надає.

Крім того, позивач зазначала, що відповідач ОСОБА_2 офіційно працює, має постійний дохід, фізично здоровий, інших непрацездатних осіб на своєму утриманні немає, являється власником нерухомого майна та декількох транспортних засобів, а тому може надавати матеріальну допомогу дітям.

Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь аліменти на утримання неповнолітніх синів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , у твердій грошовій сумі у розмірі по 5000 грн на кожну дитину щомісячно, починаючи з моменту звернення до суду і до досягнення ними повноліття.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 17 березня 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі у розмірі 2500 гривень на кожну дитину, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви - 08 листопада 2021 і до досягнення ними повноліття.

Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах платежу за один місяць, в розмірі - 2500 гривень на кожну дитину, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, допущено до негайного виконання.

Стягнуто із ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 908 грн.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним і необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального права, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову частково, а саме про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі по 1600 гривень на кожну дитину.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції, під час ухвалення оскаржуваного рішення, не було надано належну правову оцінку встановленим обставинам справи та наявним в матеріалах справи доказам, щодо його можливості сплачувати аліменти у розмірах визначених судом і як наслідок прийнято незаконне і необґрунтоване рішення.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Дослідивши обставини справи та перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивач ОСОБА_1 має право на утримання аліментів від відповідача до досягнення дітьми повноліття, а останній має можливість сплачувати аліменти на дітей у твердій грошовій сумі по 2500 грн. на кожну дитину.

Такі висновки суду є правильними.

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 06 листопада 2005 року і ця обставина підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції Волинської області ( а.с. 7 ).

Як вбачається з наявних в матеріалах справи копій свідоцтв про народження серій НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , виданих відділом РАЦС Луцького МУЮ Волинської області, у подружжя народились діти - сини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а.с. 5 - 6).

Також встановлено, що сторони по справі подружні стосунки не підтримують та проживають окремо, а діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають разом з позивачем ОСОБА_1 та перебувають на її утриманні і ці обставини не заперечує відповідач ( а.с. 22 ).

Відповідач ОСОБА_2 працює на посаді директора ТзОВ «Західно-Український Альянс» з посадовим окладом 8500 грн., аліменти на дітей від іншого щлюбу не сплачує ( а.с. 53).

З матеріалів справи слідує, що між сторонами спору відсутня домовленість щодо способу виконання відповідачем ОСОБА_2 обов`язку утримувати дітей, які проживають з позивачем ОСОБА_1 .

У частині першій статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частинами першою та другою статті 27 Конвенції встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Верховний Суд у своїй постанові від 25 вересня 2019 року по справі № 755/14148/18 зробив правий висновок про те, що суди при ухваленні своїх рішень про стягнення аліментів, насамперед, мають керуватися інтересами дітей, які мають право на достойний рівень матеріального забезпечення.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України Про охорону дитинства ).

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі ( частина 1 статті 184 СК України ).

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_2 вказував, що він не в змозі сплачувати аліменти на дітей у розмірі, який визначив суд.

Однак, крім довідки про доходи інших належних та допустимих доказів на підтвердження свого матеріального стану відповідач суду не надав.

Інші докази щодо стану здоров`я відповідача, наявність у нього інших дітей чи непрацездатних осіб, які перебувають на його утриманні, відповідачем не подавались.

Таким чином, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, встановивши наведені обставини справи та дослідивши зібрані у справі докази, дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову частково у твердій грошовій сумі і у розмірі меншому ніж просила позивач у позовній заяві.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його зміни чи скасування не вбачає.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не впливають на законність рішення, що оскаржується.

Керуючись ст.ст. 12, 80, 81, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 17 березня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді