ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7843/22 Справа № 199/736/22 Суддя у 1-й інстанції - СПАЇ В. В. Суддя у 2-й інстанції - Зайцева С. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого: Зайцевої С.А.

суддів: Биліни Т.І., Максюти Ж.І.

за участю секретаря: Драгомерецької А.О.

учасники справи :

позивач ОСОБА_1

відповідач виконавчий комітет Дніпровської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі Дніпропетровської області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу Дніпровської міської ради на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 14 червня 2022 року головуючого судді Спаї В. В. зі складанням повного тексту судового рішення 20 червня 2022 року по цивільній справі про визначення членом сім`ї наймача та зобов`язання надати дозвіл на зміну умов договору найму,-

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до виконавчого комітету Дніпровської міської ради мотивуючи вимоги тим, що 09 квітня 2010 року за згодою наймача квартири АДРЕСА_1 її брата ОСОБА_2 , вона зареєстрована за вказаною адресою на правах члена сім`ї наймача, набула право користування вказаним житловим приміщенням та проживала разом із ним однією сім`єю, наразі там і проживає, користується та утримує вищевказану квартиру у належному стані, сплачує комунальні послуги.

ОСОБА_2 був наймачем квартири АДРЕСА_1 , згідно рішення № 611/1 від 20 грудня 1996 року виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 - мати ОСОБА_2 та її тітка .

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_2 .

Після смерті брата родичів, окрім ОСОБА_1 , не залишилось. У зв`язку зі смертю наймача - ОСОБА_2 , 24 червня 2021 року вона звернулась до Дніпровської міської ради з приводу надання дозволу на зміну договору найму житлового приміщення та переоформлення особового рахунку на своє ім`я. Але, листом Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 19 жовтня 2021 року за № 3/16/4880 позивач отримала відмову. Підставою відмови у рішенні вказано, що ОСОБА_1 не надала документів, які підтверджують родинні стосунки з померлим наймачем ОСОБА_2 . Вважаючи відмову незаконною, просила визнати її членом сім`ї наймача ОСОБА_2 та зобов`язати виконавчий комітет Дніпровської міської ради надати дозвіл на зміну умов договору найму займаного неприватизованого жилого приміщення за адресою АДРЕСА_2 , після померлого ОСОБА_2 на ОСОБА_1 , визнавши її наймачем.

Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 14 червня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано ОСОБА_1 членом сім`ї наймача ОСОБА_2 та зобов`язано виконавчий комітет Дніпровської міської ради надати дозвіл на зміну умов договору найму займаного жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_2 з ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , на ОСОБА_1 , визнавши її наймачем. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі Дніпровська міська рада, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин по справі та невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів скарги, зокрема, зазначено, що Дніпровську міську раду та Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради не було залучено до участі у розгляді даної справи, спірна квартира належить до комунального житлового фонду, тому вважають, що оскаржуваним рішенням порушені права та законні інтереси територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради.

Судом першої інстанції не враховано, що відповідно п. 3 Порядку надання виконавчим комітетом Дніпровської міської ради дозволу на зміну умов договору найму, затвердженого рішенням виконавчого комітету міської ради від 23 квітня 2019 року № 389 уповноваженою особою на зміну умов договору є департамент житлового господарства та надання дозволу здійснюється на підставі пакету документів, визначених у п. 4 вказаного Порядку.

На звернення позивача, Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради було надано обґрунтовану відмову.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є племінницею ОСОБА_3 , та двоюрідною сестрою наймача спірної квартири ОСОБА_2 , проте, судом не витребувано спадкові справи, відкриті після смерті цих осіб, з метою встановлення кола спадкоємців .

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Рибаков В.О. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, як законне, обґрунтоване та прийняте без порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що згідно рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 23 квітня 2019 року № 389 «Про затвердження порядку надання виконавчим комітетом Дніпровської міської ради дозволу на зміну умов договору найму займаного неприватизованого приміщення» (далі Порядок) саме виконавчий комітет Дніпровської міської ради надає відповідні дозволи на зміну умов договору найму. Отримавши відповідну відмову, саме право позивача було порушено і саме тим органом, який у встановленому порядку надає такі дозволи, а саме, виконавчим комітетом Дніпровської міської ради.

Щодо посилання на п. 4 Порядку, що саме Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради готується рішення виконкому жодним чином не виключає виконавчий комітет з правовідносин між позивачем та відповідачем щодо надання дозволу на зміну умов договору найму, крім того, п. 4 Порядку містить лише перелік документів необхідних для розгляду питання щодо зміни умов договору найму займаного неприватизованого житлового приміщення.

Зауважено, що рішення суду першої інстанції жодним чином не впливає на права та обов`язки Дніпровської міської ради, оскільки, з огляду на Порядок діяльність департаменту житлового господарства щодо дій по підготовці рішення, прямо підпорядкована безпосередньо виконавчому комітету.

Посилання скаржника, що судом не витребувані спадкові справи, жодним чином не пов`язане з доказуванням та порушенням суду першої інстанції процесуального права при розгляді справи.

У судове засідання апеляційного суду учасники судового розгляду не з*явилися, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи ( а.с. 122,124,125,126,127,128,129,130).

Представник ОСОБА_1 адвокат Рибаков В.О. надав заяву про підтримання доводів викладених у відзиві, заперечував проти апеляційної скарги, просив розглянути справу без його участі (а.с. 137).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає .

Судом першої інстанції встановлено, що місце проживання позивача, як сестри ОСОБА_2 , з 09 квітня 2010 року зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою № 3158 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб (а.с. 11).

За даною адресою також зареєстровано місце проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 11).

Відповідно до рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради від 20 грудня 1996 року №611/1 «Про зміну договорів найму житлових приміщень та переоформлення особових рахунків» вирішено зробити зміни в договорах найму житлових приміщень, укласти їх з такими громадянами: ОСОБА_2 на 2 кімнатну квартиру АДРЕСА_3 у зв`язку зі смертю наймача ОСОБА_4 батька заявника, сім`я 2 особи: ОСОБА_2 наймач, ОСОБА_3 мати, що підтверджується відповідним рішенням (а.с. 8).

Заявою від 24 червня 2021 року позивач звернулася до голови міської ради Філатова Б.А. із заявою про надання дозволу на зміну умов договору найму займаного неприватизованого житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 9).

19 жовтня 2021 року відповіддю за вих. №3/16 4880 Дніпровська міська рада, розглянула заяву, повідомила про відсутність правових підстав для підготовки проєкту рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради про зміну умов договору найму , оскільки наданий ОСОБА_1 до заяви пакет документів має недоліки,а саме : не підтверджені родинні відносини заявниці з померлим наймачем ОСОБА_2 ; надана копія архівного рішення від 20 грудня 1996 року № 611/1 не засвідчена належним чином ; відсутні відомості щодо реєстрації ОСОБА_3 (а.с. 10).

Відомості про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні (а.с. 12).

Відповідно до відповіді з КП «ДМБТІ» від 08 червня 2021 року № 6968 (а.с. .13) житловий будинок АДРЕСА_4 зареєстровано за місцевою радою на підставі рішення виконавчого комітету від 10 серпня 1990 року № 492, про що видано реєстраційне посвідчення від 18 серпня 1990 року та зроблено запис в реєстрову книгу № 23 за реєстровим номером № 1298 (а.с. 13).

ОСОБА_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у віці 73 роки, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть (а.с. 18); ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 19), витрати на поховання вказаних осіб були понесені позивачем, що підтверджується квитанцією, лікарським свідоцтвом про смерть тощо.

Витрати по утриманню майна несе позивач, що підтверджується відповідними квитанціями по особовому рахунку.

Допитані у судовому засіданні суду першої інстанції свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , засвідчили, що позивач є їх сусідкою, постійно мешкає в кв. АДРЕСА_1 , на даний час проживає одна за вказаною адресою. Позивач є племінницею ОСОБА_3 та двоюрідною сестрою ОСОБА_2 , які померли, ОСОБА_1 їх поховала; вони жили однією сім`єю. Позивач підтримує квартиру в належному стані, в більшій частині несла витрати по оплаті комунальних послуг. Коли ОСОБА_7 була жива, ОСОБА_1 обіцяла тітці доглядати ОСОБА_2 , оскільки останній мав залежність та зловживав алкогольними напоями; не маючи власних коштів на їх придбання, він не відмовлявся, коли його пригощали, що погіршувало його хворобливий стан (епілепсія). Інших родичів дана родина не мала.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановивши порушення прав позивача з боку відповідача, дійшов висновку, про наявність правових підстав для укладення з позивачем договору найму відповідно до вимог ч. 1 ст. 106 ЖК України.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що правовідносини між учасниками справи виникли із захисту житлових прав позивача, як наймача житлового приміщення, та регулюються ч. 2 ст. 19 Конституції України, ст.ст. 18, 61, 64, 65, ч. 1 ст. 103, ст. 106 ЖК Української РСР.

Статтею 18 ЖК України передбачено, що управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником.

Виходячи з роз`яснень, наданих в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року з наступними змінами «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», в силу ст. 61 ЖК України, житлово-експлуатаційна організація, а при її відсутності - підприємство, установа, організація як наймодавець можуть бути стороною в спорах, що виникають з договорів найму жилого приміщення. Однак, у справах із питань, віднесених до компетенції органів місцевого самоврядування чи місцевої державної адміністрації, або з питань управління житловим фондом, віднесених його власником або уповноваженим ним органом до свого відання згідно ст. 18 ЖК України, належною стороною повинен бути відповідний орган чи власник житлового фонду.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні здійснюється, зокрема, на принципі народовладдя, законності, гласності, колегіальності.

Згідно з вимогами ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими для виконання на відповідній території згідно ст. 144 Конституції України.

За ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем -житлово-експлуатаційною організацією(а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Типовий договір найму жилого приміщення, правила користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території затверджуються Кабінетом Міністрів Української РСР. Умови договору найму жилого приміщення, що обмежують права наймача та членів його сім`ї порівняно з умовами, передбаченими законодавством Союзу РСР, цим Кодексом, Типовим договором найму жилого приміщення та іншими актами законодавства Української РСР, є недійсними.

Згідно зі ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Відповідно до положень ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Постановою Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі 6-60цс12 додатково звернуто увагу на те, що у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (ч ч. 1,2 ст. 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Поняття члена сім`ї, яке застосовується у Сімейному кодексі України, не можна ототожнювати з поняттям члена сім`ї наймача за Житловим кодексом УРСР. Можуть бути визнані членами сім`ї наймача інші особи, які постійно проживають із наймачем і ведуть із ним спільне господарство. До таких осіб, як правило, належать родичі та особи, які перебувають із наймачем у родинних стосунках. Але слід враховувати, що спільне проживання і ведення спільного господарства не завжди свідчать про наявність єдиної сім`ї, зокрема, зазначені у другій групі особи можуть бути визнані членами сім`ї наймача з урахуванням конкретних обставин, якщо вони ведуть спільне господарство (загальні витрати), надають взаємну допомогу, а також інші обставини, які свідчать про наявність родинних стосунків (узагальнення практики розгляду судами окремих категорій спорів, що виникають із договору найму жилого приміщення Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ).

Відповідно до ч. 1 ст. 103 ЖК УРСР договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки за згодою наймача, членів його сім`ї і наймодавця, за винятком випадків, передбачених Основами житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік, іншими законодавчими актами Союзу РСР і цим Кодексом.

Статтею 106 ЖК УРСР визначено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

За змістом вказаної норми закону будь-який член сім`ї наймача, що має повну цивільну дієздатність, має право вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення. Судовому розгляду, зокрема, підлягають спори у випадку, якщо наймодавець або орган, який вирішує питання щодо внесення змін в договір найму, не визнає в якості члена сім`ї наймача особу, яка поставила питання про визнання її наймачем за договором, а також у випадку відмови інших членів сім`ї у згоді на зміну договору.

Таким чином, надання документів, які підтверджують родинні стосунки з наймачем квартири, який помер, з боку члена сім`ї останнього для визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача не вимагається.

Рішенням Конституційного Суду України (справа про офіційне тлумачення терміна "член сім`ї") від 3 червня 1999 року справа № 1-8/99 визначено, що Житловий кодекс Української РСР, визнаючи гарантії права громадян на житло, встановлює права і обов`язки наймача жилого приміщення та членів його сім`ї, які проживають разом з ним, за договором найму, обов`язковим елементом якого є плата за користування житлом та за комунальні послуги.

Згідно з частиною першою статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.

На думку Європейського суду з прав людини поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Є. G. та інші проти Болгарії» від 24 квітня 2008 року («С. G. and Others v. Bulgaria», заява № 1365/07, § 39), «Олександр Волков проти України» від 9 січня 2013 року («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява №21722/11, § 170).

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року («Cantoni v. France», заява № 17862/91, § 31-32), «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року («Vyerentsov v. Ukraine», заява «№ 20372/11, § 65)).

Також встановлено ,що 23 квітня 2019 року Виконавчим комітетом Дніпровської міської ради ухвалено рішення № 389 «Про затвердження Порядку надання виконавчим комітетом Дніпровської міської ради дозволу на зміну умов договору найму займаного неприватизованого жилого приміщення» (далі - Порядок).

Порядок регламентує питання надання Виконавчим комітетом Дніпровської міської ради дозволу наймодавцю - житлово-експлуатаційній організації, на балансі якої перебуває житловий фонд комунальної власності територіальної громади міста, на зміну умов договору найму займаного неприватизованого жилого приміщення.

Надання дозволу на зміну умов договору здійснюється шляхом прийняття виконавчим комітетом відповідного рішення.

Так, відповідно до пункту 4 Порядку, надання дозволу на зміну умов договору найму здійснюється на підставі пакета документів:

- заява на ім`я міського голови від громадянина, на ім`я якого планується зміна договору, з проханням про зміну умов договору найму зі згодою всіх зареєстрованих повнолітніх членів його родини, чиї підписи засвідчені керівником підприємства з обслуговування житла, за формою згідно з додатком до цього Порядку;

- копія ордера на жиле приміщення або такі документи: копія договору найму, укладеного на ім`я попереднього квартиронаймача; копія попереднього рішення виконавчого комітету про зміну умов договору найму; постанова адміністрації підприємства; архівна довідка бюро обміну;

- копія картки попереднього квартиронаймача або витяг за формою з особистого рахунка на ім`я попереднього квартиронаймача;

- довідка з місця реєстрації наймача та членів його родини;

- інформація про місце перебування осіб, які раніше були зареєстровані у приміщенні та зняті з реєстрації;

- належним чином засвідчені копії документів, які посвідчують особу зареєстрованих членів родини; документів, що підтверджують родинні стосунки між зареєстрованими та вибулими особами; свідоцтв про смерть осіб, які раніше мешкали у квартирі та померли;

- план (викопіювання) жилого приміщення;

- в окремих випадках Департамент може витребувати додаткові документи, які не передбачені цим Порядком.

Оскільки квартиронаймач спірної квартири ОСОБА_2 помер, ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 звернулася із заявою про зміну умов договору найму.

Дніпровська міська рада листом від 19 жовтня 2021 року повідомила ОСОБА_1 про відсутність правових підстав про зміну умов договору найму займаного неприватизованого жилого приміщення за адресою АДРЕСА_2 ,через відсутність документів.

Відмова міської ради у зміні договору найму спірної квартири з підстав відсутності документів, які підтверджують родинні відносини з померлим наймачем ОСОБА_2 ,надання копії архівного рішення від 20 грудня 1996 року № 611/1 не засвідченої належним чином ,відсутність відомостей щодо реєстрації ОСОБА_3 , свідчить про невизнання органом місцевого самоврядування прав позивача на користування цією квартирою. Заперечення Дніпровської міської ради проти вимог позивача із посиланням на те,що позивач не довела обставини ,на які посилалася , як на підставу своїх вимог , підтверджують існування спору.

Доводи апеляційної скарги, що Дніпровську міську раду та Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради не було залучено до участі у розгляді даної справи, оскільки оскаржуваним рішенням порушені права та законні інтереси територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради; що суб`єктивне цивільне право позивача не було порушене виконавчим комітетом, який є відповідачем у справі; що судом не враховано п. 3 Порядку надання виконавчим комітетом Дніпровської міської ради дозволу на зміну умов договору найму, затвердженого рішенням виконавчого комітету міської ради від 23 квітня 2019 року № 389, згідно з яким, уповноваженою особою на зміну умов договору є департамент житлового господарства та надання дозволу здійснюється на підставі пакету документів, визначених у п. 4 вказаного Порядку не є слушними та правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Як вбачається з матеріалів справи ,позивач звернулася до суду з позовом до Виконавчого комітету Дніпровської міської ради, оскільки надання дозволу на зміну умов договору здійснюється шляхом прийняття саме виконавчим комітетом відповідного рішення. Отримавши відповідну відмову ,саме право позивача було порушено і саме тим органом ,який в встановленому порядку надає такі дозволи ,а саме виконавчим комітетом Дніпровської міської ради . Посилання в апеляційній скарзі на п. 4 Порядку, про те, що саме Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради готується рішення виконкому ,жодним чином не виключає виконавчий комітет Дніпровської міської ради з правовідносин між позивачем та відповідачем щодо надання дозволу на зміну умов договору найму. Пункт 4 Порядку містить лише перелік документів необхідних для розгляду питання щодо зміни умов договору найму займаного неприватизованого жилого приміщення.

Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог - покладається на відповідача.

Спірні правовідносини жодним чином не стосуються права спадкування, а тому посилання скаржника на те,що суд не витребував спадкові справи ,відкриті після смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , з метою встановлення кола спадкоємців є безпідставними.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновку суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Аргументи відзиву на апеляційну скаргу є слушними та заслуговують на увагу.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення, постановлено відповідно до вимог чинного законодавства та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Згідно зі до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки оскаржуване судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга - без задоволення, питання про розподіл судових витрат апеляційний суд не вирішує.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 14 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст. 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складений 29 листопада 2022 року .

Судді: