КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 754/13333/21
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/7541/2022
Головуючий у суді першої інстанції: Петришин Н.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.

06 грудня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Семенюк Т.А.

Суддів: Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

при секретарі - Стешенко М.В.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві, справу за апеляційною скаргою Барабаш Марини Юріївни в інтересах Відкритого акціонерного товариства «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 16 листопада 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,-

В С ТА Н О В И В :

У серпні 2021 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, посилаючись в обґрунтування вимог на те, що 18.03.2008 року суд постановив ухвалу №23/448-б, якою затвердив реєстр вимог кредиторів відповідача, серед яких зокрема затвердивконкурсну кредиторську вимогу позивача із заробітної плати у розмірі 32 488,64 грн. 19.06.2008 року позивач був звільнений зі штату відповідача. 19.10.2016 року, Пенсійний фонд України видав ОСОБА_1 довідку форми ОК-5, згідно з якою визначено розмір заробітної плати за два місяці роботи позивача у штаті відповідача, що передували місяцеві у якому позивач був звільнений - квітень та травень 2008 року.

08.09.2017 року ухвалено рішення Деснянський районний суд м. Києва у справі № 754/6332/17, яким задоволено позовні вимоги позивача у повному обсязі - стягнуто з ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» суму заборгованості по заробітній платі у розмірі 32 488,64 грн. та середній заробіток за час затримки у виплаті заробітної плати за період з липня 2008 року по квітень 2017 року, у розмірі 312 298,50 грн.

29.06.2021 року, на банківський рахунок ОСОБА_1 надійшли грошові кошти від відповідача у загальному розмірі 356213,65 грн.

Позивач бажає скористатися своїм правом, передбаченим ст. 117 Кодексу законів про працю України, у зв`язку із чим просив стягнути з ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з травня 2017 року по 28 червня 2021 року у розмірі 150612, 50 грн.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 16 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з травня 2017 року по 28 червня 2021 року у розмірі 150612, 50 грн.

Стягнуто з ВАТ "Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» на користь держави судовий збір у розмірі 1506, 12 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_2 в інтересах ВАТ«Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, вважаючи, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом порушено норми процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що позивачем пропущено строк звернення до суду, встановлений ст. 233 ЦПК України, натомість судом не враховано, що приписи частини 2 статті 233 КЗпП України, що не обмежує працівника у строках на звернення до суду з вимогами про стягнення з роботодавця належної працівнику заробітної плати, до спірних правовідносин не застосовуються, так як розрахований ОСОБА_1 в порядку статті 117 КЗпП України середній заробіток не відноситься до структури заробітної плати, а є відповідальністю роботодавця за затримку у розрахунку з працівником у день припинення між ними трудових правовідносин 19.06.2008 року.

Також вважає, що судом першої інстанції не враховано, що за наявності боргу в розмірі 32 488,64 грн. рішеннями суду першої інстанції стягнутосередній заробіток в загальному розмірі 462 911,00 грн. (312 298,50 грн. в 2017 році та 150 612, 50 грн. в 2021 році), що майже в 15-ть разів перевищує заборгованість із заробітної плати, що свідчить про порушення судом принципу пропорційності та балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Крім того, зазначає, що позовна заява від імені позивача подана ОСОБА_3 , який, на думку апелянта, не є адвокатом, а тому суд має залишити позовну заяву без розгляду як таку, що подана неповноважною особою.

25 липня 2022 року на електронну адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу віл ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 , в якому представник позивача просив залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись в обґрунтування на те, що суд першої інстанції законно не застосував у цій справі наслідки пропуску строку позовної давності, оскільки належним чином розглянув подані позивачем докази, які доводять, що позивач звернувся до суду першої інстанції в рамках строку 3 місяці з дати, коли відповідач нарешті виплатив позивачу борг із заробітної плати, а отже позивач не пропустив вказаний строк, що підтверджується відповідною практикою Конституційного Суду України.

Щодо застосування принципу співмірності, зменшення розміру стягнення, представник позивача зазначив, що відповідач починаючи з 2008 року достеменно знав і визнавав свій борг із зарплати перед позивачем, відповідно також він знав які наслідки законодавство України визначає для тих роботодавців, які не виплатили своїм працівникам усю зарплату при звільненні, відповідач не подавав у справу жодного доказу, який би доводив те, що протягом існування боргу, відповідач вчиняв належні від себе дії для пошуку можливостей виплати вказаного боргу, а тому враховуючи також практику Верховного Суду, жодних пом`якшень вказаних виплат для відповідача бути не повинно.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював на посаді завідуючого господарським сектором ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» у період з 01.02.1996 року по 18.06.2008 року, що підтверджується трудовою книжкою.

18.06.2008 року позивач ОСОБА_1 був звільнений з займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08.09.2017 року стягнуто з ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі станом на 18.12.2007 року в розмірі 32488,64 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з липня 2008 року по квітень 2017 року включно у розмірі 312298,50 грн.

29.06.2021 року на банківський рахунок ОСОБА_1 надійшли грошові кошти від відповідача у розмірі 356213,65 грн., що підтверджується довідкою про рух коштів по рахунку.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що непроведення своєчасного розрахунку з позивачем є порушенням статей 47 та 116 КЗпП України, враховуючи, що мало місце невиконання судового рішення, то стягненню середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає період з травня 2017 року по червень 2021 року.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції повною мірою погодитись не може, з огляду на наступне.

Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Статтею 177 ЦПК України визначений перелік документів, які додаються до позовної заяви.

Зокрема, до позовної заяви, підписаної представником позивача, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника позивача (частина сьома статті 177 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

Частиною четвертою статті 62 ЦПК України передбачено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» особі, яка склала присягу адвоката України, радою адвокатів регіону у день складення присяги безоплатно видаються свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та посвідчення адвоката України.

Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю і посвідчення адвоката України не обмежуються віком особи та є безстроковими.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», Рада адвокатів України забезпечує ведення Єдиного реєстру адвокатів України з метою збирання, зберігання, обліку та надання достовірної інформації про чисельність і персональний склад адвокатів України, адвокатів іноземних держав, які відповідно до цього Закону набули права на заняття адвокатською діяльністю в Україні, про обрані адвокатами організаційні форми адвокатської діяльності. Внесення відомостей до Єдиного реєстру адвокатів України здійснюється радами адвокатів регіонів та Радою адвокатів України.

У постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 06 липня 2019 року у справі № 855/229/19 та Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 910/3845/19 міститься висновок про те, що особа адвоката підтверджується посвідченням адвоката України та свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю.

Тоді як відомості до Єдиного реєстру адвокатів України вносяться радами адвокатів регіонів та Радою адвокатів України.

Стаття 32 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачає порядок припинення права на заняття адвокатською діяльністю.

До матеріалів справи долучено копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КВ № 6034, виданого ОСОБА_3 на підставі рішення Ради адвокатів міста Києва від 21 грудня 2017 року № 5.

Доказів того, що вказаний документ визнаний у передбаченому законом порядку недійсним або є скасованим, матеріали справи не містять.

Також відсутні докази щодо припинення права ОСОБА_3 на зайняття адвокатською діяльністю у порядку, передбаченому законом.

До позовної заяви представником були додані ордер на представлення інтересів ОСОБА_1 у суді та копія договору про надання правової допомоги.

З огляду на викладене,колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що позовна заява подана неповноважною особою.

Стосовно застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні колегія суддів також не може погодитись з доводами апеляційної скарги, та зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом частини другої статті 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 Кодексу законів про працю України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 за судовим рішенням 29.06.2021 року отримав належну йому заробітну плату при звільненні в розмірі 32488,64 грн. та середній заробіток за час затримки при звільненні за період з липня 2008 року по квітень 2017 року включно у розмірі 312298,50 грн.без утримання податку та інших обов`язкових платежів.

З даним позовом про стягнення середнього заробіткуза час затримки розрахунку за період з травня 2017 року по 28 червня 2021 року у розмірі 150612, 50 грн., він звернувся 31 серпня 2021 року, тобто, в межах тримісячного строку, передбаченого ст.. 233 КЗпП України.

Разом з цим, колегія суддів вважає такими,що заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що розмір стягнутої судом суми середнього робітку не відповідає принципу пропорційності та балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Як зазначалось вище, статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку зі звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Згідно з частиною першою статті 9 ЦК України положення цього кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дій, які вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності в цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

У розглядуваній справі судом встановлено, що розмір невиплаченої при звільненні позивача заробітної плати становить 32488,64 грн., рішення у справі № 754/6332/17, яким стягнуто заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 312298,50 грн. виконане 29.06.2021 року.

Розмір заявленого позивачем середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - 150 612, 50 грн. майже у п`ять разів, а з врахуванням вже стягнутого середнього заробітку в розмірі 312 298,50 грн., майже в 15-ть разів перевищує заборгованість із заробітної плати, та є очевидно непропорційним наслідком правопорушення та несправедливим щодо роботодавця.

З огляду на очевидну не співмірність, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи визначення в сумі 30 000 грн. розміру відповідальності відповідача за прострочення ним виплати належних при звільненні позивачу коштів.

Аналогічні висновки містяться у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц Великої Палати Верховного Суду, які неодноразово підтвердженні Верховним Судом, зокрема у постановах від 08 липня 2020 року у справі № 761/17815/18, від 29 липня 2020 року у справі № 212/6331/19, від 02 грудня 2020 року у справі № 152/1957/15.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції, зменшивши розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку з 150612,50 грн. до 30000 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Барабаш Марини Юріївни в інтересах Відкритого акціонерного товариства «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 16 листопада 2021 року змінити, зменшивши розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку з 150612,50 грн. до 30000 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту її проголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови виготовлений 19 грудня 2022 року.

Головуючий

Судді