П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2022 року м. Київ

Справа № 757/59362/17-ц

Провадження: № 22-ц/824/2262/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Вербової І. М., Нежури В. А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 березня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Писанця В.А.,

у справі за позовом Фірми «Т.М.М.» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

у с т а н о в и в :

У жовтні 2017 року ТОВ Фірма «Т.М.М.» звернулось до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що Фірма «Т.М.М.» - ТОВ є експлуатуючою організацією, що надає житлово-комунальні та інші послуги в будинку АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 за вказаною адресою. 01 травня 2009 року між ТОВ Фірма «Т.М.М.» та відповідачем укладено договір № 64ж/Зв59-09 про участь у витратах на утримання житлового будинку і прилеглої території, відповідно до умов якого позивач зобов`язався надавати послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території, додаткових послуг та послуг з теплопостачання, постачання гарячої води й водовідведення, а споживач зобов`язався оплачувати послуги в установлений цим договором строк.Проте, всупереч умовам договору, відповідач не виконав свої зобов`язання щодо оплати житлово-комунальних послуг, в наслідок чого утворилась заборгованість за період з 19 серпня 2014 року по 01 червня 2017 року на загальну суму 60 866,03 грн.

Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 14 березня 2019 року позов Фірми «Т.М.М.» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Фірми «Т.М.М.» заборгованість у розмірі 60 866,03 грн та судовий збір у розмірі 842 грн.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 31 серпня 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погодившись із заочним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що у нього припинились договірні зобов`язання, оскільки договір був продовжений лише на один рік до 01.05.2012 року. Також вказав, що в матеріалах відсутні будь-які докази нарахування спожитих послуг, не надано рахунків на оплату послуг, не надано доказів надсилання таких рахунків йому, відповідачу, а також доказів погодження відповідних тарифів.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 23 грудня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах Фірми «Т.М.М.» заперечувала проти апеляційної скарги та зазначила, що між сторонами був укладений договір про надання послуг, умови якого передбачають пролонгацію договору після його закінчення за умови, що жодна зі сторін не заявить у письмовому вигляді про його перегляд за місяць до його закінчення. Жодних письмових звернень щодо розірвання договору від відповідача не надходило. В будь-якому випадку, відсутність договірних відносин не звільняє споживача від обов`язку сплачувати отримані житлово-комунальні послуги. Розрахунки на сплату житлово-комунальних послуг надаються особисто власникам квартир у будинку щомісячно. Від відповідача жодних скарг/звернень щодо неотримання таких рахунків або непогодження з тарифами нарахування послуг не надходило. Просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

За правилом частини 2 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів частини 13 статті 7 ЦПК України та частини 1 статті 369 ЦПК України.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 на підставі договору-купівлі продажу від 24 квітня 2009 року (а.с. 12).

Відповідно до Акту про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 27 червня 2008 року Фірма «Т.М.М.» - ТОВ є генеральним підрядником будівництва будинку, який виконав загально-будівельні, оздоблювальні та внутрішні спеціальні роботи і з часу прийняття будинку в експлуатацію, позивач є експлуатаційною організацією та надає житлово-комунальні послуги та інші послуги в будинку АДРЕСА_1 (а.с. 9-11).

01 травня 2009 року між Фірма «Т.М.М.» та ОСОБА_1 укладено Договір № 64ж/Зв59-09 про участь у витратах на утримання житлового будинку і прилеглої території (а.с. 13-16), відповідно до умов якого позивач зобов`язався надавати послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території, додаткових послуг та послуг з теплопостачання, постачання гарячої води й водовідведення.

Відповідно до п.1.1. предметом договору є забезпечення підприємством надання послуг, спрямованих на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житловому будинку (на основі послуги - відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил), задоволення потреби особи в забезпеченні холодною водою та гарячою водою, водовідведенням, електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів, задоволення потреби особи щодо забезпечення експлуатації житлового будинку, а також утримання прибудинкової території, інших додаткових послуг на умовах даного договору, а споживачем - своєчасною оплати таких послуг за встановленим розміром у строки та на умовах, передбачених цим договором.

Відповідно до п. 3.1. договору, споживач сплачує спожиті послуги до 10-го числа наступного місяця в сумі, указаної у наданому рахунку на оплату послуг, яка є одночасно актом наданих послуг.

Згідно розрахунку заборгованості у відповідача наявна заборгованість щодо оплати житлово-комунальних послуг за період з 19 серпня 2014 року по 01 червня 2017 року на загальну суму 60 866,03 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що між позивачем та відповідачем 01 травня 2009 року було укладено договір № 64ж/Зв59-09 про участь у витратах на утримання житлового будинку і прилеглої території, умови якого відповідач не виконує, у зв`язку з чим з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сума заборгованості за період з 19 серпня 2014 року по 01 червня 2017 року в сумі 60 866,03 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За змістом статей 322, 360 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом; співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Виходячи зі змісту статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Законом України «Про житлово-комунальні послуги» визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Згідно з положеннями ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком, яка включає: - утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; - купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; - поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Згідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Згідно із статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на:

1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо);

2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо);

3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо);

4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Такі ж вимоги передбачені в п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45.

Із зазначених положень випливає, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зроблено висновок, що «хоча у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі».

Отже під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» управитель зобов`язаний забезпечувати експлуатацію будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд та об`єктів благоустрою, розташованих на прибудинкових територіях, згідно з умовами укладених договорів, стандартами, нормативами, нормами і правилами; вимагати своєчасної і в повному обсязі оплати наданих житлово-комунальних послуг від споживачів.

У даному випадку між позивачем та відповідачем існують договірні відносини, за якими у належне ОСОБА_1 житло, у якому він проживає, надавалися житлово-комунальні послуги, нарахування плати за які здійснювалися позивачем відповідно до виставлених рахунків, які відповідачем не оспорені.

Матеріали справи свідчать, що позивачем на підтвердження своїх вимог було надано копію акту звірки (а.с.49) та деталізовані структури тарифів, розрахунки вартості витрат (а.с. 17-42).

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність наявності у ОСОБА_1 заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірі 60 866,03 грн, яка підлягає стягненню з останнього на користь позивача.

Доводи скаржника щодо закінчення строку дії договору про надання послуг є безпідставними, оскільки за умовами вказаного договору строк його дії автоматично пролонгується на один рік, якщо жодна із сторін в письмовій формі не заявить про його перегляд за один місяць до закінчення строку його дії.

За відсутності відповідного письмового звернення відповідача щодо перегляду строку дії договору, договір № 64ж/Зв59-09 від 01 травня 2009 року про участь у витратах на утримання житлового будинку і прилеглої території є таким, що діє.

В будь-якому випадку, зобов`язання відповідача оплатити послуги з утримання будинку та прибудинкової території виникає внаслідок фактичного отримання власником квартири наданих житлово-комунальних послуг, а не лише внаслідок укладення відповідного договору.

Також, слід відмітити, що Порядком формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01 червня 2011 року № 869 (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) було визначено розмір та порядок формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Пунктом 25 цього Порядку встановлено, що вартість інших послуг (утримання служб консьєржів, вбудованих паркінгів, установлення і утримання пристроїв замково-переговорного зв`язку тощо) сплачується понад розмір плати за послуги на підставі договорів, укладених між власниками житлових будинків (гуртожитків), власниками (наймачами) квартир (житлових приміщень у гуртожитку), власниками нежитлових приміщень у житловому будинку (гуртожитку) та відповідними надавачами послуг.

Тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлено Розпорядженнями Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 01 серпня 2017 року № 932, від 01 червеня 2018 року № 937, з яких вбачається, що було внесено зміни до Тарифів та структури тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які надають виконавці цих послуг по кожному будинку окремо для здійснення розрахунків із споживачами.

Як зазначено вище, в матеріалах справи містяться деталізовані звіти щодо складових тарифу на послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій по АДРЕСА_1 , які відповідають встановленим розпорядженнями КМДА тарифам.

Правильність нарахування наявної у відповідача заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, останнім у встановленому процесуальним законом порядку не спростовано. Як і не спростовано факту надання позивачем або надання таких послуг неналежної якості.

Також не підтверджені належними доказами і доводи апеляційної скарги про неотримання повідомлень-рахунків на оплату комунальних послуг та спростовуються матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому не можуть бути підставою для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення, тому апеляційним судом відхилені.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що відсутні правові підстави для скасування заочного рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 березня 2019 року, а тому апеляційна скарга ОСОБА_1 залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді І. М. Вербова

В. А. Нежура