ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 643/7627/21 Номер провадження 22-ц/814/2016/22Головуючий у 1-й інстанції Семенова Я.Ю. Доповідач ап. інст. Панченко О. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Панченка О.О.,

суддів Абрамова П.С., Пікуля В.П.,

при секретарі Філоненко О.В.,

за участю представника відповідача Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) Івашової Ганни Леонідівни та представника відповідача Комунального підприємства «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва» - Шемідька Григорія Володимировича

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва» на рішення Московського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2021 року, ухваленого у складі головуючого судді Семенової Я.Ю., повний текст судового рішення виготовлено 17 грудня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), Комунального підприємства «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В :

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Зміст позовних вимог

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, до Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), Комунального підприємства «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва», в якому просив суд стягнути солідарно з Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) та Комунального підприємства «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 березня 2020 року по 25 лютого 2021 року в сумі 1 169 698,40 гривень, що є сумою без утримання податків та зборів з доходу фізичної особи; стягнути солідарно з Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) та Комунального підприємства «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання постанови Київського апеляційного суду від 25.02.2021 року у справі № 757/16855/20-ц за період з 26 лютого 2021 року по 29 березня 2021 року в сумі 104 526,24 гривні, що є сумою без утримання податків та зборів з доходу фізичної особи; також просить стягнути з відповідачів понесені ним витрати зі сплати судового збору.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що 19 березня 2020 року розпорядженням № 164 Київського міського голови ОСОБА_2 його було звільнено з посади директора КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва» на підставі п. 8 ст. 36 КЗпП України. 25 лютого 2021 року Київським апеляційним судом у справі №757/16855/20-ц була прийнята постанова, якою задоволено його позовні вимоги до виконавчого органу Київської міської ради, Київського міського голови Кличка В.В., третя особа - КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва», визнано незаконним та скасовано розпорядження Київського міського голови Кличка В.В. № 164 від 19.03.2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 » та його поновлено на посаді директора КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва». Вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з дати незаконного звільнення, предметом вказаної судової справи не була. Посилався, що Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 16.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що стосовно правил ст. 24 КЗпП України рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу. Оскільки розпорядження про поновлення ОСОБА_1 . Київським міським головою Кличком В.В. було видано лише 30 березня 2021 року, відповідно до вимог ст. 235, 236 КЗпП України він має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 20.03.2020 року по дату його фактичного поновлення на роботі. Зазначив, що період його вимушеного прогулу, у зв`язку з незаконним звільненням розпочався з 20.03.2020 року - дати, наступної за датою звільнення, та закінчився 25.02.2021 року - в день прийняття Київським апеляційним судом постанови №757/16855/20-ц про задоволення його позовних вимог шляхом скасування розпорядження Київського міського голови № 164 від 19.03.2020 року та поновлення його на роботі. Таким чином визначити період вимушеного прогулу при незаконному звільненні, за який він має право отримати середній заробіток, він міг лише після прийняття судового рішення по справі про його поновлення на роботі. Також посилався, що його звернення до суду з даним позовом з вимогою про стягнення з відповідачів середнього заробітку за час вимушеного прогулу відбулося в межах тримісячного строку, облік якого розпочався з дня, наступного за днем прийняття Київським апеляційним судом постанови від 25.02.2021 року у справі №757/16855/20-ц. Такий порядок обчислення початку перебігу строку для звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у Постанові від 02.09.2020 року у справі №369/12043/16-ц. Таким чином, як на це посилається позивач, право працівника на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу при скасуванні розпорядчого документу про його звільнення передбачено ст. 235 КЗпП України, при цьому його звернення до суду з даним позовом відбувається відповідно до строку, визначеного ст. 233 КЗпП України. Щодо позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі посилався, що постановою Київського апеляційного суду від 25.02.2021року у справі №757/16855/20-ц його було поновлено на посаді директора КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва» з 19 березня 2020 року. Згідно з вимогами ч. 7 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його проголошення в судовому засіданні. Кодекс законів про працю України не містить визначення поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусового виконаним, закріплені у статті 65 ЗУ «Про виконавче провадження». За змістом ст. 65 ЗУ «Про виконавче провадження» рішення вважається виконаним боржником із дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акту органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника. При цьому працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливість виконання своїх обов`язків. Таким чином, як про це вказує позивач, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 06.12.2018р. по справі №465/4679/16, від 26.02.2020р. по справі №702/725/17, від 17.06.2020 р. по справі №521/1892/18. Таким чином позивач зазначає, що, враховуючи, що рішення суду від 25.02.2021р. по справі №757/16855/20-ц було виконано лише 30 березня 2021 року, його вимоги щодо отримання середнього заробітку за час затримки виконання даного судового рішення, мають належне правове підґрунтя. З приводу обрахування порядку обчислення та розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивач зазначив, що середній заробіток працівника за час вимушеного прогулу визначається відповідно до ст. 27 ЗУ «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 №100. Виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин. Посилався, що листом Міністерства соціальної політики України від 29.07.2019 року № 1133/0/206-19 визначалось, що в січні 2020 року був 21 робочий день, а в лютому 2020 року - 20 робочих днів. Таким чином, його середньоденна заробітна плата, розрахована шляхом ділення суми нарахованої заробітної плати за січень-лютий 2020 року (204 075,00 гривень) на загальну кількість робочих днів за цей період (41 день), становить 4977,44 гривень. Як зазначалось позивачем у позові, він має право на отримання середньої заробітної плати за період з 20 березня 2020 року (дня, наступного за днем незаконного звільнення) по дату, що передує дню його поновлення на роботі - 29.03.2021. Період часу з дати його незаконного звільнення (20.03.2020) по дату прийняття постанови Київським апеляційним судом щодо його поновлення на роботі (25.02.2021) становить 235 робочих днів. Кількість робочих днів в 2020 році та в 2021 році визначена на підставі листів Міністерства соціальної політики України від 29.07.2019 №1133/0/206-19 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік» та від 12.08.2020 №3501-06/219 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік». Таким чином, обрахована позивачем сума середньої заробітної плати за час його вимушеного прогулу через незаконне звільнення становить суму в розмірі 1 169 698,40 гривень. Затримка виконання судового рішення по справі №757/16855/20-ц склала 21 робочий день з 26.02.2021 року по 29.03.2021 року, а відтак сума середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу при затримці виконання судового рішення про поновлення його на роботі становить 104 526,24 гривні (4977,44 х 21). З приводу визначення кола відповідачів позивач зазначив, що п. 5 ст. 39 ЗУ «Про місцеві державні адміністрації» до повноважень адміністрації відноситься укладання та розірвання контрактів з керівниками підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління місцевої державної адміністрації. На виконання цих повноважень КМДА в особі міського голови Кличка В.В. здійснювало прийняття розпоряджень про призначення позивача на посаду директора ДП та про наступне звільнення. Але нарахування та фактична виплата заробітної плати, утримання та сплата належних з неї податків та зборів, подання звітності щодо виплаченого особі доходу та утриманих з нього податків та зборів, рівно як і ведення трудової книжки позивача, здійснювалося КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва». Крім того, як на це посилався позивач, розпорядження, прийняті КМДА в особі міського голови, були підставою для прийняття наказів КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва» про його призначення та звільнення з посади директора КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва», оскільки саме накази КП зазначені в трудовій книжці як підстава для внесення до неї записів. Оскільки КМДА є органом, який прийняв незаконне розпорядження про його звільнення, а КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва» є особою, яка фактично здійснює перерахування на його користь коштів за виконання роботи в якості директора КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва», тому обидві особи визначені позивачем в якості відповідачів за даним позовом. За вказаних обставин, позивач просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), Комунального підприємства «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задоволено частково.

Стягнуто з Комунального підприємства «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 березня 2020 року по 25 лютого 2021 року в розмірі 736 475 (сімсот тридцять шість тисяч чотириста сімдесят п`ять) гривень 90 копійок без утримання з даної суми податків та зборів, середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання постанови Київського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року у справі №757/16855/20-ц за період з 26 лютого 2021 року по 29 березня 2021 року в розмірі 65 812 (шістдесят п`ять тисяч вісімсот дванадцять) гривень 74 копійки без утримання з даної суми податків та зборів, а загалом - 802 288 (вісімсот дві тисячі двісті вісімдесят вісім) гривень 64 копійки без утримання з даної суми податків та зборів.

Стягнуто з Комунального підприємства «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва» на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 7 145 (сім тисяч сто сорок п`ять) гривень 96 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що у межах справи №757/16855/20-ц за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), Київського міського голови Кличка В.В., третя особа - КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва» про визнання незаконним, скасування розпорядження та поновлення на роботі, позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 не заявлялися, а відповідач при поновленні ОСОБА_1 на роботі на підставі рішення суду добровільно не сплатив позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу, позивач не позбавлений права після постановлення судового рішення про поновлення на посаді в подальшому звернутися до суду із позовом про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові, прийнятій 12 лютого 2020 року по справі № 620/3884/18, в постанові, прийнятій 24 листопада 2020 року по справі №813/3853/17 (пункт 29).

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України, суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно обчислювати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період. Дана правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах, зокрема, від 19.12.2019 у справі №2а-7683/12/1370 та від 30.01.2019 у справі 808/1271/18.

Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості, судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Вказана позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 24 січня 2019 року у справі 760/9521/15-ц. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові, прийнятій 21 жовтня 2021 року по справі №280/5260/19.

Поновлюючи судовим рішенням особу на посаду, суд накладає обов`язок на роботодавця виконати таке рішення без жодних умов чи дій зі сторони працівника. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 06 червня 2018 року у справі №813/1017/16.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги

Не погодившись із таким вирішенням спору, Комунальне підприємство «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення місцевого суду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставин, що мають значення для справи. Зазначає про відсутність прямої вини суб`єкта господарювання Комунального підприємства «Дирекція шляхово-транспортних споруд міста Києва» в неправомірному звільненні працівника, оскільки останнє такого рішення не приймало. Вказує, що суд повинен би був дослідити питання відповідальності управленої сторони в комплексі, натомість дане питання було досліджено в розрізі субсидіарної відповідальності (питання відновлення платоспроможності та доведення до банкрутства не є предметом даного спору), установчих та внутрішніх документів відповідача, які за своєю правовою природою визначають загальні умови праці при діючих трудових відносинах, а не при звільненні працівника.

23.09.2022 року на адресу Полтавського апеляційного суду від представника ОСОБА_1 адвоката Ярещенко Валерії Віталіївни надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просить рішення місцевого суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вважає, що воно є законним, ухваленим відповідно до норм матеріального та процесуального права.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.

Встановлені обставини справи

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно з розпорядженням Київського міського голови Кличка В.В. №279 від 08 квітня 2019 року «При призначення ОСОБА_1 » позивача призначено на посаду директора Комунального підприємства «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва», вказана обставина встановлена постановою Київського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року, яка набрала законної сили та не оспорюється сторонами у справі (а.с. 11-22).

Наказом №40-к від 09.04.2019 року ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду директора Комунального підприємства «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва», про що міститься відповідний запис в трудовій книжці позивача (а.с. 24).

Розпорядженням №164 від 19.03.2020 року Київського міського голови Кличка В.В. ОСОБА_1 звільнено з посади директора Комунального підприємства «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва» з 19 березня 2020 року з підстав, передбачених п.п. 4.3.13 п. 4.3 Контракту з директором КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд», що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва, від 09 квітня 2019 року (п. 8 ст. 36 КЗпП України) (а.с. 126), про що у трудовій книжці ОСОБА_1 міститься відповідний запис (а.с. 24).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30 липня 2020 року позов ОСОБА_1 до Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), Київського міського голови Кличка В.В., третя особа - Комунальне підприємство «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва», про визнання незаконним, скасування розпорядження та поновлення на роботі був залишений без задоволення (а.с. 75-87).

Постановою Київського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 липня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Визнано незаконним та скасовано розпорядження Київського міського голови Кличка В.В. № 164 від 19 березня 2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлено ОСОБА_1 на посаді директора Комунального підприємства «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва» з 19 березня 2020 року (а.с. 11-22).

На виконання постанови Київського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року ОСОБА_3 поновлено на посаді директора Комунального підприємства «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва» 30 березня 2021 року на умовах контракту з директором Комунального підприємства «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва», що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва від 09 квітня 2019 року, що знаходить своє підтвердження Розпорядженням № 163 від 30 березня 2021 року Київського міського голови Кличка В.В. (а.с. 25).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , місцевий суд виходив з обгрунтованості та доведеності позовних вимог

Колегія суддів вважає такий висновок місцевого суду вірним з наступних підстав.

Застосування норм права, що регулюють спірні правовідносини

Згідно з частиною 1 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Параграф 1 глави 5 ЦПК України містить основні положення про докази, зокрема частиною 1 статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Положення частини 5 статті 43 Конституції України гарантують громадянам захист від незаконного звільнення.

Статтею 51 КЗпП України встановлено гарантії забезпечення права громадян на працю, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною першою статті 233 КЗпП України імперативно передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Як убачається з матеріалів справи, постанова Київського апеляційного суду про визнання незаконним та скасування розпорядження Київського міського голови Кличка В.В. №164 від 19.03.2020 «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновлення ОСОБА_1 на роботі була прийнята і набрала законної сили 25 лютого 2021 року. Таким чином саме 25 лютого 2021 року ОСОБА_1 стало відомо про його порушене трудове право, позаяк вказаним судовим рішенням було встановлено обставину його незаконного звільнення і саме цю дату суд вважає відправною точкою для обрахування позивачу тримісячного строку звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. А, беручи до уваги, що позивачем такий позов був пред`явлений 29 квітня 2021 року, то встановлений вимогами ст. 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду з позовом позивачем пропущений не був.

Вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (Порядок).

Пунктом 2 Порядку передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Такий висновок щодо порядку обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідає правовій позиції Верховного суду з цього питання, у справі №501/2316/15-ц від 26.08.2020 року.

Отже, у даному випадку період вимушеного прогулу позивача складає період часу з 20 березня 2020 року по 25 лютого 2021 року (з дня звільнення особи по день ухвалення судом рішення про поновлення позивача на роботі).

Згідно з довідкою про середньоденну заробітну плату № 31-1202 від 08 червня 2021 року, складеною КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва» за підписом В.о. директора Хоматової Н.М. та головного бухгалтера Терещенко О.В. про нарахування ОСОБА_1 заробітної плати за останні два календарних місяці, що передують звільненню, (якими у даному випадку є січень 2020 року та лютий 2020 року), позивачу було нараховано заробітну плату в січні 2020 року в розмірі 68 025,00 гривень, в лютому 2020 року - 45 350,00 гривень, а всього - 128 491,66 гривень, кількість робочих днів у зазначений період склала 41 робочий день, середньоденна заробітна плата становить 3133,94 гривень (а.с. 132).

Підставою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Як встановлено судом та що не оспорюється сторонами, середньоденна заробітна плата позивача становить 3133,94 гривень.

Кількість робочих днів за період з дати незаконного звільнення ОСОБА_1 - з 20 березня 2020 року по дату прийняття постанови Київським апеляційним судом про поновлення ОСОБА_1 на роботі - 25 лютого 2021 року, становить 235 днів.

Таким чином, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу за період з 20 березня 2020 року по 25 лютого 2021 року становить 736 475,90 гривень (3133,94 х 235).

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання судового рішення про поновлення позивача на роботі колегія суддів зазначає, що постановою Київського апеляційного суду від 25.02.2021 визнано незаконним та скасовано розпорядження Київського міського голови Кличка В.В. № 164 від 19 березня 2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора комунального підприємства «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва» з 19 березня 2020 року.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідач всупереч вимогам ч. 5 ст. 235 КЗпП України поновив ОСОБА_1 на роботі лише 30 березня 2021 року згідно з розпорядженням Київського міського голови Кличка В.В. № 163 від 30.03.2021року, тобто через 21 робочий день.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету міністрів України від 08.02.1995 року №100.

З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до п. 5 Порядку основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку). Судом першої інстанції встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача становить 3133,94 гривень.

Кількість робочих днів за період з дати прийняття постанови Київським апеляційним судом від 25 лютого 2021 року про поновлення ОСОБА_1 на роботі по день виконання вказаного судового рішення - 30 березня 2021 року, становить 21 робочий день.

Таким чином, суд першої інстанції здійснив вірний розрахунок середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу за 21 робочий день при затримці виконання рішення суду про поновлення його на роботі становить 65 812,74 гривень, що розраховується за наступною формулою: 21 робочий день - період вимушеного прогулу (з 26 лютого 2021 року по 29 березня 2021 року) х 3133,94 гривень (розмір середньоденного заробітку) = 65 812,74 гривень.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові, прийнятій 21 жовтня 2021 року по справі №640/19103/19.

Оскільки рішення Київського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року у справі №757/16855/20-ц в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді виконане лише 30 березня 2021 року, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі відповідно до статті 236 КЗпП України за період з 26 лютого 2021 року до 29 березня 2021 року.

Стосовно доводів апеляційної скарги відносно субсидіарної відповідальності колегія суддів зазначає наступне. КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва» є комунальним унітарним підприємством. Згідно з пунктом 4.1 Статуту підприємство має статус юридичної особи з моменту державної реєстрації. Підприємство має самостійний баланс.

Згідно з п. 5.1 Статуту майно Підприємства становлять виробничі і невиробничі фонди, а також інші цінності, вартість яких відображається в самостійному балансі Підприємства. Відповідно до п. 5.3. Джерелами формування майна Підприємства є: грошові та матеріальні внески власника або уповноваженого ним органу; доходи, одержані від надання послуг, виконання робіт, реалізації продукції, а також від інших видів господарської діяльності.

Згідно з Контрактом з директором комунального підприємства «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва», що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва від 09 квітня 2019 року, укладеним між виконавчим органом Київської міської ради (КМДА) в особі Київського міського голови Кличка В.В., з одного боку, та ОСОБА_1 , з другого боку, ОСОБА_1 призначається на посаду директора КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва». Водночас, пунктом 3.1 розділу 3 «Умови матеріального забезпечення директора» визначено, що за виконання обов`язків, передбачених цим Контрактом, Директору нараховується заробітна плата за рахунок частки доходу, одержаного Підприємством в результаті його господарської діяльності.

Отже, обов`язок щодо матеріального забезпечення ОСОБА_1 , як директора КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд міста Києва», покладається виключно на саме підприємство.

Таким чином, підстав для покладення субсидіарної відповідальності на орган місцевого самоврядування за зобов`язаннями створеного нею комунального підприємства відсутні.

Отже, субсидіарна відповідальність органу місцевого самоврядування за зобов`язаннями комунальних комерційних підприємств не настає, крім випадку, якщо буде доведено, що комунальне комерційне підприємство було доведено до банкрутства саме діями його засновника (учасника)- органу місцевого самоврядування. Така відповідальність не може бути покладена на орган місцевого самоврядування у трудових правовідносинах без встановлення того, що сама юридична особа не може виконати свої зобов`язання в межах трудових правовідносин у процедурі виконання судових рішень або банкрутства.

Вказаний висновок відповідає правовій позиції висловленій у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 травня 2020 року у справі № 711/3288/17-ц (провадження № 61-25288 сво 18).

Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 17 червня 2020 року, прийнятій по справі № 711/3604/17.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, до яких суд дійшов шляхом повного та всебічного з`ясування обставин справи. Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає. Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Щодо судових витрат

За приписами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, судові витрати апелянта, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, компенсації не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва» залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 грудня 2022 року.

Головуючий О.О. Панченко

Судді П.С. Абрамов

В.П. Пікуль