Справа № 366/60/22
Провадження № 2/366/255/22
РІШЕННЯ

іменем України

(заочне)

08 листопада 2022 року Іванківський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Гончарука О.П.,

при секретарі Євтушенко В.Д.,

за участю учасників:

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в смт. Іванків в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та відшкодування моральної шкоди, спричиненої неналежним виконанням зобов`язання, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, яку було уточнено до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики та відшкодування моральної шкоди, спричиненої неналежним виконанням зобов`язань, та просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 136796,21 гривню та моральну шкоду в розмірі 30000,0 гривень, а також судові витрати по справі.

В обґрунтування поданого позову позивач вказує, що 4 жовтня 2021 року між позивачем та ОСОБА_2 був укладений договір позики, за яким позивач передав відповідачу 113000,0 гривень, 500,0 доларів США, та 300 Євро, які відповідач зобов`язався повернути протягом семи місяців, тобто до 31 грудня 2021 року.

Однак, відповідач взятих на себе зобов`язань із повернення грошових коштів в обумовлений сторонами строк не виконав, грошових коштів не повернув, чим допустив порушення взятих на себе зобов`язань, у зв`язку з чим позивач звернувся з указаним позовом до суду. За вказаних обставин позивач просить позов задовольнити.

Ухвалою суду від 26 січня 2022 року відмовлено представнику позивача у забезпеченні позову.

Після виконання частини шостої статті 187 ЦПК України, ухвалою суду від 9 лютого 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку загального позовного провадження, призначено у справі підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 30 серпня 2022 року закрито підготовче провадження у вказаній цивільній справі, призначено її до судового розгляду по суті.

Позивач в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав, та дав пояснення аналогічні викладеним в уточненій позовній заяві.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, шляхом надсилання за місцем реєстрації копії ухвали про відкриття провадження у справі, копії позовної заяви з додатками та судових повісток про виклик до суду, проте, відповідно до конвертів, які містяться у матеріалах справи, судову кореспонденцію адресатом не було отримано із зазначенням причин невручення: «за закінченням терміну зберігання». Крім цього, на сайті Іванківського районного суду було розміщено «Оголошення про виклик ОСОБА_2 до суду на 8 листопада 2022 року». Уся інформація щодо цього судового провадження міститься на сайті «Судова влада України». Разом з тим, судом надсилалась на електронну адресу відповідача уточнену позовну заяву та судову повістку, яка була отримана ОСОБА_2 завчасно, а саме 1 листопада 2022 року 12:57:20 год., що підтверджується довідкою про отримання електронного листа.

Відповідно до пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Крім цього, відповідач був повідомлений шляхом розміщення на офіційному веб-сайті Іванківського районного суду Київської області оголошення про його виклик до суду, що відповідно до частини одинадцятої статті 128 ЦПК України є належним повідомленням відповідача про дату, час і місце розгляду справи. Таким чином, суд ужив усіх можливих заходів для повідомлення відповідача про судовий розгляд справи. Суд, відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України, вважає можливим вирішити справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у матеріалах справи доказів.

Враховуючи наявність умов, визначених у частині першій статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з таких підстав.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У статті 12 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідачем в установлений ч. 7 ст. 178 ЦПК України строк не подано до суду відзив на позовну заяву, а тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

За таких обставин у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд розглянув справу у відсутність відповідача в порядку заочного провадження на підставі наявних в ній доказів, оскільки позивач не заперечував проти такого порядку вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особо, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

За ст. 626 ЦК України договором є домовленість сторін, що виражає узгоджену волю сторін, яка спрямована на досягнення конкретної мети, тобто договір - це юридичний факт, на підставі якого виникають цивільні права та обов`язки.

Свобода договору закріплена у ст. 627 ЦК України і означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості. наданій сторонам, визначати умови такого договору.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем виникли відносини, пов`язані із наданням грошових коштів в борг, за якими ОСОБА_1 , будучи позикодавцем, передав ОСОБА_2 , який виступав позичальником, грошові кошти у розмірі: 113000,0 гривень, 500,0 доларів США, та 300,0 Євро.

У підтвердження отримання грошових коштів та зобов`язання їх повернення, відповідач надав позивачу власноруч написану розписку, засвідчену своїм підписом, відповідно до якої вказував про своє зобов`язання повернути грошові кошти у строк до 31 грудня 2021 року.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, відповідач від свого обов`язку щодо повернення коштів відмовився та в добровільному порядку свої зобов`язання за договором позики не виконав, через що позивач звернувся до суду.

Таким чином, правовідносини між сторонами виникли з приводу виконання договірних зобов`язань, які виникли внаслідок укладання договору позики.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, слід виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України слід встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За таких обставин, договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2017 року у справі № 6-79цс14, відповідно до норм 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Системний аналіз наведених положень законодавства дає змогу визначити основні вимоги, дотримання яких при укладанні договору позики дозволяє виявляти справжню правову природу укладеного договору.

Так, договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш ніж у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору і його умов може бути надано розписку позичальника або інший документ, що засвідчує передачу позичальнику позикодавцем певної грошової суми або певної кількості речей. При цьому, розписка може лише підтверджувати факт укладення договору позики і є необов`язковою.

Таким чином, письмовий договір позики та правильно складена письмова розписка позичальника (разом або кожній окремо) є самостійним підтвердженням існування між сторонами правовідносин, пов`язаних із наданням та отриманням у борг коштів.

В такому випадку договір позики, крім обов`язкових умов, повинен містити застереження, в якому зазначено, що позикодавець передав, а позичальник прийняв гроші у певній сумі або про те, що сторони підтверджують передання грошових коштів до (під час) підписання договору або інше.

Якщо підтвердженням існування договірних відносин є лише розписка, вона має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Таким чином, оскільки оригінал боргової розписки перебуває у позивача і доказів повернення боргу відповідач не надав, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтованими.

Доказів повернення відповідачем ОСОБА_2 коштів за розпискою від 4 жовтня 2021 року не подано. Пишучи зазначену розписку, відповідач визнавав існування зобов`язання перед позивачем таким чином, взявши на себе зобов`язання повернути зазначені кошти за першою вимогою позикодавця.

Таким чином, суд вважає встановленим факт укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору позики саме 4 жовтня 2021 року, що випливає зі змісту боргового документа.

Аналізуючи наявну розписку, суд приходить до висновку про те, що матеріалами справи встановлені достатні і переконливі обставин на підставі належних та допустимих доказів за стандартом доказування «поза розумним сумнівом», які дозволяють суду дійти висновку про те, що спірна боргова розписка підтверджує укладення між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договору позики.

При цьому суд, аналізуючи надану розписку, звертає увагу, що сума позики отримана ОСОБА_2 від ОСОБА_1 становить 500 доларів США та 300 Євро, що в гривневому еквіваленті станом на 04.10.2021 р., згідно офіційного курсу НБУ, становило 23796,21 грн., та 113000,0 грн. відповідно, та містить зобов`язання позичальника повернути кошти, а оскільки розписка є підтвердженням фактичного отримання коштів позичальником, то надана позивачем розписка засвідчує факт отримання коштів, а відтак і факту укладання договору позики.

Оцінюючи розписку в розумінні положень ЦК України суд вважає, що між сторонами в даному випадку було укладено договір позики, письмова форма якого внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальником боржнику, яким у спірних правовідносинах виступає відповідач.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання, та і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини між сторонами виникли саме з договору позики, а не з будь-якого іншого договору, відповідно до якого позичальнику було передано гроші, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав, передані грошові кошти не повернув.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , будучі допитаними судом кожен окремо, пояснили суду, що вони знають та були присутні при передачі ОСОБА_1 грошових коштів відповідачу ОСОБА_2 .

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення права чи інтересу підлягають судовому захисту у спосіб відповідно до викладеної у позові вимоги про стягнення з відповідача грошових коштів, який не суперечить закону.

До такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 06.11.2019 року у справі №161/7381/16-ц (провадження №61-21493св18), який суд враховує при вирішенні вказаного спору, відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи вищевикладене, системно проаналізувавши доводи позивача щодо завданої йому моральної шкоди, форм її прояву, заявленого до відшкодування розміру завданої моральної шкоди у 30 000,00 грн., суд звертає увагу на те, що належних доказів на підтвердження саме такого розміру завданої моральної шкоди позивачем суду не надано.

Так, обґрунтовуючи форми прояву завданої йому моральної шкоди, позивач в судовому засіданні посилався на те, що моральної шкоди йому було завдано у зв`язку з душевними стражданнями.

Враховуючи зазначене, проаналізувавши пояснення позивача в судовому засіданні щодо форм прояву завданої моральної шкоди, зважаючи на те, що наявними в матеріалах справи документами підтверджується факт того, що відповідач у домовлений строк не повернув кошти, на які розраховував позивач, суд приходить до висновку про те, що в рамках справи позивачем доведено факт завдання йому моральної шкоди відповідачем.

Доказів на підтвердження того, що розмір моральної шкоди позивачу за наслідками дій відповідача становить саме 30 000,00 грн., позивачем суду не надано.

Отже, враховуючи конкретні обставини спірних правовідносин, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача щодо відшкодування розміру моральної шкоди у розмірі 10000,0 грн., оскільки вважає вказаний розмір розумним, справедливим та адекватним способом відновлення порушеного немайнового права позивача.

В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача про відшкодування збитків є обґрунтованими і доведеними.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 2 ст. 133 ЦПК України).

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України).

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст.141 ЦПК України).

Так, при зверненні в суд з позовом, ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 2361,47 грн., який зараховано до державного бюджету України.

Оскільки позов підлягає частковому задоволенню, то понесені ним судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача в пропорційному відношенні стосовно задоволених вимог, а саме в розмірі 2078,09 грн.

На підставі викладеного та керуючись статтями 12, 13, 48, 76-82, 133, 137, 141, 229, 259, 263-265, 268, 273, 274, 280-283, 353, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та відшкодування моральної шкоди, спричиненої неналежним виконанням зобов`язання - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 136796,21 гривню та моральну шкоду в розмірі 10000,0 гривень, що разом становить 146796,21 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам в розмірі 2078,09 гривень.

У решті позовних вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Повний текст рішення виготовлено 18 листопада 2022 року.

Суддя: О.П. Гончарук