КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 758/2617/21 Головуючий 1 інстанція - Ковбасюк О.О.
Провадження № 22-ц/824/7545/2022 Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

07 грудня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Сушко Л.П., Олійника В.І.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 на рішення Подільскього районного суду м. Києва від 26 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення порядку користування квартирою, усунення перешкод в користування квартирою та вселення,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до Подільського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4 , у якому просилисуд встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , а саме:

- виділити у користування позивачу ОСОБА_1 ізольовану кімнату площею 14,9 м2 (за планом 7);

- виділити у користування позивачу ОСОБА_2 ізольовану кімнату площею 10,0 м2 (за планом 10);

- виділити у користування відповідачу ОСОБА_4 ізольовану кімнату площею 16,9 м2 (за планом 5);

в спільному користуванні співвласників залишити: кухню, коридор, ванну кімнату, вбиральню, передпокій, вбудовану шафу.

Крім того, позивачі просять зобов`язати відповідача ОСОБА_4 усунути перешкоди в користуванні вказаною квартирою шляхом вселення та передачі позивачам ключів від квартири.

В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначачили, що позивач ОСОБА_1 є колишньою дружиною відповідача ОСОБА_4 , а позивач ОСОБА_2 - їхньою спільною дочкою та всі вони раніше спільно проживали у спірній квартирі. 12.03.2015 шлюб між сторонами було розірвано, а згідно з ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 02.02.2015 затверджено мирову угоду між ними щодо поділу спільного майна подружжя, якою, зокрема, визнано за позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 за кожним із них.

На підставі договору дарування від 04.11.2020 року ОСОБА_1 1/4 належної їй частки квартири подарувала доньці ОСОБА_2 , після чого остання зареєструвала своє право власності на неї у встановленому законом порядку.

Отже, стверджують позивачі в обґрунтування позову, на момент подання позову власниками квартири АДРЕСА_1 є позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , із розмірами часток по 1/4 за кожною із них, та відповідач ОСОБА_4 , частка якого становить 1/2.

Згідно технічного паспорту квартира розташована на 2 поверсі дев`ятиповерхового будинку та складається з трьох кімнат, жилою площею 41,8 м2, в тому числі: одна кімната - 16,9 м2; друга кімната - 14,9 м2; третя кімната - 10,0 м2, а також кухні - 7,4 м2; ванної кімнати - 2,6 м2; вбиральні - 1.0 м2; коридору - 4,8 +4,3 м2, передпокою - 2,6 м2; вбудованої шафи - 1,0 м2; лоджії - 4,0 + 4,0 м2, загальна площа з урахуванням лоджій - 69,5 м2.

В обґрунтування позову позивачі також зазначили, що після розірвання шлюбу та поділу майна між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_4 склалися непрості стосунки та позивач із донькою вимушені проживати не в своїй квартирі, а у своїх родичів за адресою АДРЕСА_2 , де проживають і на даний час. При цьому відповідач без дозволу позивачів поселив у спірну квартиру жінку, яка з ним постійно проживає, користуватися квартирою позивачам перешкоджає, змінивши всі замки в дверях. Неодноразові звернення позивачів до відповідача з питання встановлення порядку користування квартирою ніяких результатів не дали, у власності позивачів іншого житла немає, в результаті такої поведінки відповідача позивачі не мають змоги користуватись квартирою та вселитися у неї, а тому звернулися до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 26 січня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення порядку користування квартирою, усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним та всебічним дослідженням усіх обставин справи та невідповідністю висновків суду обставинам справи. Апелянти зазначають, що твердження суду, що на його думку доказів на підтвердження права власності на квартиру АДРЕСА_1 не надано не відповідає дійсності.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від встановленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Судом встановлено із пояснень позивачів та їх представника у судовому засіданні, що позивач ОСОБА_1 є колишньою дружиною відповідача ОСОБА_4 , а позивач ОСОБА_2 - їхньою спільною дочкою.

Під час перебування сторін у шлюбі вони спільно із дочкою проживали у квартирі АДРЕСА_1 .

В подальшому шлюб між сторонами було розірвано, а також у судовому порядку проведено поділ спільного майна подружжя.

Як вбачається із матеріалів справи, згідно з ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 02.02.2015 року, постановленою у цивільній справі №758/2906/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та розподіл спільного майна, визнано мирову угоду, укладену між сторонами, якою проведено наступний розподіл майна подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_4 :

- визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину в спірній квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 69,5 кв.м, жилою площею 41,8 кв.м;

- визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину в спірній квартирі, розташованій з адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 69,5 кв.м, жилою площею 41,8 кв.м;

- визнано за ОСОБА_4 право власності на автомобіль Opel vectra д.н.з. НОМЕР_1 ;

- визначено, що ОСОБА_4 в якості компенсації за частку в автомобілі Opel vectra д.н.з. НОМЕР_1 виплачує ОСОБА_1 25 000 гривень в день підписання мирової угоди.

Як вбачається із договору дарування 1/4 частки квартири від 04.11.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пасічник С.Г. та зареєстрованого в реєстрі за №287, ОСОБА_1 подарувала належну їй 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 .

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 231114373 від 04.11.2020року, підтверджується, що право власності ОСОБА_2 на вказану частку квартири було зареєстроване за нею у встановленому законом порядку.

Наявними в матеріалах справи довідками Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Подільської РДА №14028115 від 25.01.2021 року та №14096634 від 29.01.2021 року підтверджуються, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відповідно, значаться зареєстрованими за адресою АДРЕСА_3 .

На обґрунтування позовних вимог позивачами також надано копію технічного паспорту на вказану квартиру, у якому містяться відомості щодо технічних характеристик квартири.

У відповідності до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Статтею 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Відповідно до ст. 383 ЦК України квартира використовується власником для власного проживання та проживання членів його сім`ї.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ч. 1ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

В обґрунтування позову позивачі стверджують, що вони є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , у частці по 1/4 кожна, а також вказують на те, що відповідач ОСОБА_4 , який є співвласником 1/2 частки такої квартири, чинить їм перешкоди у володінні та користуванні власністю, зокрема, змінив всі замки у дверях, без дозволу позивачів поселив у квартиру жінку, яка з ним постійно проживає, на неодноразові звернення позивачів з питання встановлення порядку користування квартирою не реагує.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, шо належних та допустимих доказів на підтвердження усіх вказаних обставин позивачами до суду не надано.

Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 36356781 від 16.04.2015 року та від 04.11.2020 року підтверджується, що права власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на вказану частину квартири було зареєстровано за ними у встановленому законом порядку.

Однак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивачами не надано до суду першої інстанції так і до суду апеляційної інстанції доказів, які б вказували на неможливість їх, як співвласників квартири, вільно володіти та користуватися своїм майном, а також на факт чинення їм перешкод у користуванні квартирою з боку відповідача ОСОБА_4 .

Отже, апелянтами під час судового розгляду не було доведено порушення їхніх прав як співвласників квартири АДРЕСА_1 з боку відповідача ОСОБА_4 .

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні стороною відповідача спірних правовідносин та положень ЦПК України, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України як підстави для скасування рішення суду.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстав для його скасування з мотивів, викладених у скарзі, апеляційний суд не знаходить.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст.7, 367, 369, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Подільскього районного суду м. Києва від 26 січня 2022 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повна постанова складена 07.12.2022.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: Л.П. Сушко

В.І. Олійник