Справа № 446/562/21 Головуючий у 1 інстанції: Костюк У. І.
Провадження № 22-ц/811/1515/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.

суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю представника позивачки ОСОБА_1 , представників відповідача Кондратюк С.А., Бондаренка Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Лущанець Миколи Васильовича на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 18 травня 2022 року в складі судді Костюк У.І. в справі за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «УкрСиббанк» про стягнення коштів за договором банківського вкладу, -

встановив:

У березні 2021 позивачка ОСОБА_2 звернулася до Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області з позовом до АТ «УкрСиббанк», в якому просила стягнути з відповідача пеню в сумі 65 037,42 доларів США та 3% річних в сумі 315, 87 доларів США в еквіваленті на грошову одиницю України.

Вимоги обґрунтовувала тим, що 01.02.2012 між нею та АКІБ "УкрСиббанк" укладено договір банківського вкладу (депозит) № 718463. Згідно із вказаним договором вона передала в банк 20000 доларів США. Оскільки не могла повернути передані нею кошти на депозитний рахунок, звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача коштів за договором банківського вкладу: основної суми вкладу в розмірі 20000 доларів США, відсотки за користування кредитом за період 01.02.2012 по 01.05.2013 в розмірі 4667,00 доларів США, пені за період з 05.05.2013 по 06.11.2013, інфляційних втрат за період 2013-2015 та 3% річних за період з 05.05.2013 по 31.12.2013.

Рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 23.16.2016, яке залишено без змін Апеляційним судом Львівської області стягнуто з ПАТ "УкрСиббанк» на її користь суму банківського вкладу за договором банківського вкладу (депозит) у розмірі 20000,00 Доларів США, а також відсотки за користування вкладом у розмірі 19 572,60 Доларів США, а разом 39 572,60 Доларів США. 19.06.2018 АТ «УкрСиббанк» виконав рішення суду.

В подальшому Верховний Суд змінив рішення Кам`янка - Бузького районного суду Львівської області та стягнув на її користь 4667 доларів США процентів за користування кредитом, зменшивши суму нарахованих відсотків.

Вважає, що банк зобов`язаний нести відповідальність у вигляді сплати неустойки (пені) та 3% річних.

Станом на 25.03.2020 банк не виконав зобов`язання щодо повернення відсотків за користування кредитними коштами за період з 23.12.2016 по 18.06.2018, тому вона має право на стягнення з відповідача пені в сумі 65037,42 доларів США та 3% річних за період з 19.06.2018 по 25.03.2020 в сумі 314,87 доларів США.

Оскаржуваним рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 18 травня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Укрсиббанк» про стягнення коштів за договором банківського вкладу відмовлено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 11 350 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Лущанець М.В.

В апеляційній скарзі зазначає, що з рішенням не погоджується, вважає таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. При ухваленні рішення суд неправильно встановив обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильної оцінки доказів, відхилив докази надані стороною позивача, зробив висновки, які не відповідають обставинам вказаної справи.

В обґрунтування вимог покликається на те, що позивач просив про стягнення пені за невиконання АТ «УкрСиббанк» договірних зобов`язань, а саме щодо несплати відсотків за користування вкладом за період з 23.12.2016 по 18.06.2018, а не за період з 23.12.2016 по 18.12.2018.

Окрім того, згідно із рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області у справі №466/155/16-ц від 23.12.2016, яке набрало законної сили 05.06.2018, договір банківського вкладу не було розірвано і такі вимоги позивачкою не заявлялись. Станом на 18.06.2018 АТ «УкрСиббанк» не сплатив позивачці ОСОБА_2 за користування вкладом за період 23.12.2016 по 18.06.2018, що стало підставою для звернення позивачки ОСОБА_2 в квітні 2019 року з позовними вимогами про стягнення відсотків.

Згідно із рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 16.11.2020 у справі 446/735/19, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково та стягнуто на її користь відсотки в сумі 12972,01 дол. США. Рішенням Львівського апеляційного суду від 11 травня 2021 року вказане рішення змінено та стягнуто користь ОСОБА_2 16 475,76 дол. США відсотків.

Зазначені рішення підтверджують, що станом на 18.06.2018 АТ «УкрСиббанк» не виконав покладених на нього договірних зобов`язань у відповідності до укладеного депозитного договору, що і є підставою для звернення до суду про стягнення неустойки (пені). Також, безпідставним вважає висновок суду про те, що нарахування пені проводиться на основну суму вкладу, а не на відсотки.

Щодо відмови у стягненні 3% річних зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про те, що 3% річних нараховуються лише на суму вкладу, оскільки нарахування 3% річних поширюється як на основну суму вкладу так і на нараховані, однак не виплачені відсотки.

Просить скасувати рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 18 травня 2022 року та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги ОСОБА_2

06.10.2022 акціонерне товариство «УкрСиббанк» подало відзив на апеляційну скаргу.

У відзиві зазначено, що наведені в апеляційній скарзі мотиви є безпідставними, незаконними, необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки ОСОБА_1 на підтримку доводів скарги, а також пояснення представників відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права іздотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторонни посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам відповідає.

Судом встановлено, що 01 лютого 2012 року між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_2 укладено договір банківського вкладу (депозит) №718463 USD, за умовами п. 1.1. якого банк приймає на зберігання від вкладника або для нього грошові кошти (вклад) та зобов`язується виплачувати вкладникові суму вкладу та проценти на нього, на умовах та в порядку, встановлених цим договором. Пунктом 1.3. цього договору визначено, що вкладник вносить/розміщує на вкладний рахунок суму 20 000 доларів США на строк зберігання з 01.02.2012 до 01.04.2012, що є також строком дії договору.

Рішенням Кам`янка - Бузького районного суду Львівської області від 23.12.2016 у справі № 446/155/16-ц, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 05.06.2018, позовні вимоги ОСОБА_2 до ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживачів та стягнення коштів за банківським вкладом задоволено частково, зокрема стягнуто з ПАТ «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_2 суму банківського вкладу за договором банківського вкладу (депозит) № 718463 USD від 01.02.2012 у розмірі 20 000,00 Доларів США, а також відсотки за користування вкладом у розмірі 19 572,60 Доларів США, разом 39 572,60 Доларів США, що еквівалентно 1 040 205,87 грн, у задоволенні решти вимог відмовлено.

19.06.2018 на підставі рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 23.12.2016 по справі 446/155/16-ц АТ «УкрСиббанк» перерахувало ОСОБА_2 39 572,60 доларів США з яких 20 000,00 доларів США сума вкладу та 19572,60 доларів США відсотки за користування вкладом (а.с. 73).

Постановою Верховного Суду від 25.03.2020 рішення Кам`янка - Бузького районного суду Львівської області від 23.12.2016 та постанову Апеляційного суду Львівської області від 05.06.2018 в частині стягнення з ПАТ «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_2 процентів за користування вкладом змінено, зменшено їх розмір з 19 572,60 доларів США до 4667 доларів США. В іншій частині рішення залишено без змін (а.с. 17-22).

Звертаючись до суду з означеним позовом, позивачка свої вимоги обґрунтовувала тим, що станом на 25.03.2020 банк не виконав зобов`язання щодо повернення ОСОБА_2 відсотків за користування кредитними коштами за період з 23.12.2016 по 18.06.2018, відтак вважає, що має право на стягнення з відповідача пені в сумі 65037,42 доларів США та 3% річних за період з 19.06.2018 по 25.03.2020 в сумі 314,87 доларів США.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що пеня, стягнення якої передбачено ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.

Оскільки встановлено, що рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 23.12.2016 (справа № 446/155/16), яке набрало законної сили 05.06.2018, припинено правовідносини за договором банківського вкладу, то ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини після 05.06.2018, а також той факт, що позивачкою не враховано, що пеня нараховується за кожен день прострочення на всю суму утриманих банком коштів, тобто на суму основного вкладу, а не на нараховані та не виплачені відсотки, як обчислює позивачка, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення пені не підлягають до задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позову частині стягнення трьох процентів річних за ч.2 ст.625 ЦК України, суд першої інстанції врахував, що три проценти річних повинні нараховуватися на суму основного боргу без урахування вже нарахованих процентів за користування чужими грошовими коштами, в той час як позивач просила стягнути 3% річних за період 19.06.2018 по 25.03.2020, виходячи з нарахованих за рішенням суду відсотків.

Надаючи правову оцінку зібраним у справі доказам та обставинам справи, колегія суддів виходить з такого.

Положення ст. 11 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

За змістом частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

Таким чином, строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.

Позивачка звернулася до суду з позовними вимогами, зокрема про стягнення пені відповідно до ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», яку обчислює за період з 23.12.2016 по 18.06.2018.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

У загальноприйнятому розумінні поняття «вартість послуги» - це грошові кошти у визначеному сторонами відповідного договору розмірі, які споживач сплачує виконавцю за наданому останнім послугу.

При цьому такі кошти після виконання договору залишаються у виконавця і не повертаються споживачеві. Тому внесені споживачами на відповідні рахунки в банку грошові кошти за договором банківського вкладу не можна вважати вартістю відповідних банківських послуг, оскільки такі кошти завжди підлягають поверненню споживачам, тобто не є платою виконавцю за надані ним послуги.

Виходячи з наведеного, розмір внесених споживачами в банк грошових коштів за договором банківського вкладу та банківського рахунка не може бути базою для обчислення пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

За змістом правових норм параграфа 3 «Банківський вклад» глави 71 та параграфа 1 «Загальні положення про банківських рахунок» глави 72 ЦК України, як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка відповідні банківські послуги надаються банком безкоштовно, тобто споживач не оплачує виконавцю такі послуги, якщо це не передбачено умовами укладених між сторонами договорів.

Отже, зміст поняття «послуга», прийнятого в законодавстві про захист прав споживачів, й усі пов`язані з ним норми слід трактувати таким чином, щоб вони відповідали дійсному його змісту (за необхідності - трактувати розширено). Тому дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем від суми, що складає грошовий розмір відплатності відповідного договору.

Тобто обов`язок банку за договором банківського вкладу (депозиту) повернути суму вкладу безумовно є грошовим, однак обов`язок повернення суми вкладу не зумовлює відплатність договору банківського вкладу (депозиту), через що ця сума не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зміст приписів ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем та має рахуватися від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору. У такому разі згідно із ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» базою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1058, 1061 ЦК України). Сама сума вкладу не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Саме така правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.01.2022 у справі № 761/16124/15.

Схожий за змістом правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, де Велика Палата вказала, що за змістом ст.ст.546, 549, 550 ЦК України неустойка (пеня) за своєю правовою природою є додатковим (акцесорним) способом забезпечення виконання зобов`язань і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання, а відтак може нараховуватися лише в межах погодженого сторонами строку дії договору. Право кредитора нараховувати обумовлену в договорі неустойку (пеню) припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 та від 04 липня 2018 року по справі № 310/11534/13-ц.

Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що положення ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини, оскільки рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 23.12.2016 (справа № 446/155/16), яке набрало законної сили 05.06.2018, припинено правовідносини за договором банківського вкладу, відтак підстави для стягнення обрахованої позивачем пені за період з 23.12.2016 по 18.06.2018 відсутні.

Посилання представника позивача про те, що депозитний договір не був розірваний, а тому на спірні правовідносини поширюються ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», колегія суддів вважає безпідставним.

Зміст правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 полягає у тому, що нарахування пені можливо виключно за наявності споживчих правовідносин між банком і вкладником на підставі відповідного договору і лише у межах строку його дії. При цьому підстави припинення споживчих правовідносин, а саме розірвання договору за згодою сторін чи за рішенням суду, закінчення строку його дії тощо не мають правового значення.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги позивачки і рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення 3% річних на підставі ч. 2 ст.625 ЦК України, апеляційний суд виходить з такого.

За загальним правилом визначеному у ст.ст. 598, 599 ЦК України зобов`язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з рішення суду.

Після розірвання договорів банківського вкладу в судовому порядку банк не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі ст.625 ЦК України, частиною другою якої встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №320/5115/17 вказано на те, що відповідно до положень ст. 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, - за наявності прямої вказівки про це в законі.

За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.

У постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц Верховний Суд зазначив, що передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. При обчисленні 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Такий же висновок зроблено й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.

Як встановлено судом, позивачка просила стягнути 3% річних за період 19.06.2018 по 25.03.2020, виходячи з нарахованих позивачем відсотків в розмірі 5939,49 дол. США за період з 23.12.2016 по 18.06.2018, які на її думку мали бути сплачені.

Колегія суддів враховує ту обставину, що 19 червня 2018 року АТ «УкрСиббанк» добровільно виконане рішення Камянка-Бузького районного суду Львівської області від 23.12.2016. у справі №446/155/16-ц. Зокрема, перераховано на рахунок ОСОБА_2 , відкритий у АТ «УкрСиббанк», 39 572,60 дол. США, в тому числі присуджену суму процентів за вкладом у розмірі 19 572,60дол. США, про що свідчить копія меморіального ордеру №1 від 19.06.2018р.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів не вбачає підстав для стягнення з відповідача 3% річних за порушення грошового зобов`язання за період, визначений стороною позивачки.

Тому рішення в означеній частині також відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до іншої оцінки доказів, ніж зроблена судом першої інстанції, однак висновків суду не спростовують, а тому відхиляються.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положеньст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.367,374,375,382 - 384,389 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Лущанець Миколи Васильовича залишити без задоволення.

Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 18 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцятиднів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 грудня 2022 року.

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк