Номер провадження: 22-ц/813/1753/22
Справа № 522/895/20
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.12.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Мілєвої М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 серпня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , за участі третьої особи ОСОБА_2 , про визнання права власності

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 , за участі третьої особи ОСОБА_2 , у якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив суд визнати за ОСОБА_1 право власності на:

- підйомники 3 шт, ОМЕ101, ОМЕ102-02 № 258, 354, 436;

- стенд розвал-сходження 1 шт., Gгеоlіnег 480 КІТ-Согded, серійний номер 0207.6027398.139;

- камера малярна 1 шт., Standart typeSprey Вооtсh ВD730-7000;

- токарний верстат модель 1КG 2Д № 2961-88.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 серпня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ), за участі третьої особи ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ), про визнання права власності залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 та представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 подали до суду апеляційні скарги, у яких посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просять суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 серпня 2020 року повністю та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача у повному обсязі.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційні скарги від ОСОБА_4 не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Від представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 до апеляційного суду надійшла заява, у яких представник зазначає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника ОСОБА_6 є безпідставними та необґрунтованими, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 серпня 2020 року законним (а.с. 141).

Про судове засідання суду апеляційної інстанції, призначене на 22.12.2022 року, учасники справи були повідомлені належним чином.

В день судового засідання, 22.12.2022 року від представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 надійшла до канцелярії суду заява, у якій представник просить суд слухати справу у його відсутність.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на обладнання, а саме: підйомники 3 шт., ОМЕ101, ОМЕ102-02 № 258, 354, 436; стенд розвал-сходження 1 шт., Greoliner 480 KIT-Corded, серійний номер 0207.6027398.139; камера малярна 1 шт., Standart typeSprey Bootch BD730-7000; токарний верстат модель 1 KG 2Д № 2961-88, посилаючи на те, що він, як СПД, придбав це обладнання за договором купівлі-продажу обладнання № 55 від 02.02.2010 року в СПД ОСОБА_2 . На виконання договору сторонами підписано Акт про виконання договору від 02.11.2010 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в 2010 році позивач придбав у ОСОБА_2 вищевказане спірне обладнання, відремонтував його та використовує в своїй роботі як ФОП, яка припинена в 2018 році.

Однак, наразі позивачу ОСОБА_1 стало відомо, що Приморським районним судом м.Одеси розглядається справа № 522/13633/19 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя. Однією із позовних вимог ОСОБА_4 є визнання за нею право власності на підйомники 3 шт, ОМ101, ОМЕ102-02; стенд розвал-сходження 1шт., Greoliner480; камера малярна 1 шт., Standart typeSprey Bootch BD730-7000; токарний верстат, що змушує позивача звернутися до суду з даним позовом про визнання права власності на вищезазначене майно.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про залишення без задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , районний суд виходив з його необґрунтованості, оскільки з Додатку до Договору купівлі-продажу обладнання №55 від 02.02.2010 року вбачається, що його предметом є речі, визначені родовими ознаками - підйомники автомобільні; стенд розвал-сходження; камера малярна; токарний верстат; прес гідравлічний; траверса гідравлічна та інше обладнання без серійних номерів, тобто така істотна умова договору купівлі-продажу, як предмет договору, відсутня, а тому вказане в Договорі № 55 від 02.02.2010 року обладнання не може вважатися предметом цього договору, оскільки його характеристики не відповідають встановленим стандартам. При цьому судом зауважено, що Додаток №1 до Договору №55 від 02.02.2010 року не є належним доказом того, що спірне майно, визначене індивідуальними ознаками, є предметом даного Договору. А наявність Акту про виконання Договору № 55 від 02.02.2010 року не підтверджує факту укладення цього Договору. Крім того, судом зазначено, що для підтвердження укладення договору купівлі-продажу, до суду не було надано доказів факту оплати покупцем визначеної договором грошової суми за придбаний товар на користь продавця, обумовлену п. 1.1 Договору.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до правової позиції, яка викладена в постанові Верховного Суду від 20 лютого 2020 року по справі № 5006/5/39б/2012, вирішуючи спір про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України, слід враховувати, що за змістом зазначеної норми судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача таке право, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності за ст. 392 ЦК України у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно, оскільки підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності відповідно до зазначеної норми є саме оспорення або невизнання права, а не намір набути таке право за рішенням суду.

Тобто, виникнення права власності на рухоме майно за договором купівлі-продажу пов`язане в даному випадку з укладанням договору купівлі-продажу між власником майна та особою, яка має намір придбати це майно за відповідну суму коштів.

Відсутність укладеного між сторонами договору купівлі-продажу спірного рухомого майна свідчить про те, що у позивача не виникло право власності на таке майно і порушення його прав як власника майна не відбулося, що є підставою для відмови у задоволенні вимог, заявлених на підставі ст. 392 ЦК України.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Також, статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Закон визначає, що за договором купівлі-продажу істотною є умова щодо предмета договору.

Для укладення договору основне значення мають істотні умови. За загальною нормою цивільного права, договір вважається укладеним в належній формі тільки якщо сторони домовилися з приводу всіх суттєвих умов договору (ч.1 ст. 638 ЦК України).

Тобто, точне визначення речей які підлягають купівлі-продажу та встановлення їх індивідуально-визначених ознак, дає змогу встановити факт укладення договору купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 184 ЦК України, річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною.

Судовим розглядом справи встановлено, що з Додатку до Договору купівлі-продажу обладнання №55 від 02.02.2010 року вбачається, що його предметом є речі, визначені родовими ознаками, підйомники автомобільні; стенд розвал-сходження; камера малярна; токарний верстат; прес гідравлічний; траверса гідравлічна та інше обладнання.

При цьому, для підтвердженні індивідуально-визначених характеристик майна за договором купівлі-продажу, позивачем не вказано такі їх характеристики як "серійний номер" та інші.

Тобто, як вірно зазначено судом, в даному випадку, така істотна умова договору купівлі-продажу, як предмет договору, відсутня, так як вказане в Договорі № 55 від 02.02.2010 року обладнання не може вважатися предметом цього договору, оскільки його характеристики не відповідають встановленим стандартам, а Додаток №1 до Договору №55 від 02.02.2010 року не є належним доказом того, що спірне майно, визначене індивідуальними ознаками та є предметом даного Договору.

Крім того, для підтвердження укладення договору купівлі-продажу, суду повинно бути доведено і факт оплати покупцем визначеної договором грошової суми за придбаний товар на користь продавця, проте позивачем також не надано до суду доказів оплати суми за придбане спірне обладнання по Договору від 02.02.2010 року в сумі 77018 грн., як обумовлено п. 1.1 Договору.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд погоджується із висновками районного суду про необґрунтованість позову ОСОБА_1 та відповідно залишення його без задоволення.

Слід зазначити, що подані апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 фактично є тотожними.

Зокрема як у апеляційній скарзі ОСОБА_1 так і у апеляційній скарзі представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 , апелянти посилаються на те, що наявними матеріалами справи підтверджується, що позивачем та третьою особою на виконання умов укладеного між ними договору було перераховано на користь відповідача грошові кошти та передано товар, що підтверджує факт виконання договору сторонами, які також не заперечують (підтверджують) факт укладення та виконання цього договору. При цьому відповідно до Акту виконання Договору від 02.11.2010 року, Договір №55 всі умови Договору виконано в повному обсязі та сторони не мають претензій один до одного, а відтак позивачем та третьою особою були вчиненні дії, спрямовані на виконання взятих на себе договірних зобов`язань, зокрема і щодо сплати отриманих за договором послуг і передачу товару, що виключає кваліфікацію договору як неукладеного.

Проте, вказані доводи апелянтів є необґрунтованими, оскільки як було встановлено в ході судового розгляду справи, позивач як на правову підставу своїх вимог посилається на ст. 392 ЦК України, згідно якої власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

При цьому, як встановлено матеріалами справи, заперечуючи проти доводів позовних вимог, відповідачка, посилалася на те, що спірне обладнання було передано за Договором оренди нежитлових приміщень від 01.01.2013 року в строкове платне користування ОСОБА_1 та ОСОБА_7 як орендарів, орендодавцем ОСОБА_2 , на підтвердження виконання якого надає платіжні доручення ОСОБА_7 про сплату оренди на користь ФОП ОСОБА_2 : від 11.09.2014 року №99 на суму 850 грн.; від 31.08.2015 року № 260 на суму 560 грн.; від 15.09.2015 року №267 на суму 400 грн.; від 15.10.2015 року № 281 на суму 200 грн.; від 06.11.2015 року № 287 на суму 900 грн.; від 01.12.2015 року №301 на суму 900 грн.; від 14.12.2015 року №308 на суму 300 грн.; від 07.11.2016 року № 155 на суму 2500 грн.; від 23.12.2016 року № 224 на суму 7600 грн.; від 24.03.2017 року № 95 на суму 10000 грн.; від 12.10.2017 року № 307 на суму 4500 грн.; від 29.12.2017 року № 387 на суму 8500 грн.; від 06.07.2018 року № 88 на суму 350 грн.

Тобто з наведеного вбачається, що за Договором оренди житлових приміщень від 01.01.2013 року в строкове платне користування ОСОБА_1 та ОСОБА_7 як орендарів, орендодавцем ОСОБА_2 передано визначене спірне майно, на підтвердження виконання якого суду надані відповідні платіжні доручення ОСОБА_7 про сплату суми оренди на користь ФОП ОСОБА_2 .

В свою чергу, позивачем ОСОБА_1 не надано до суду та матеріали справи не містять жодного доказу в підтвердження факту укладеного між ним, як СПД та СПД ОСОБА_2 договору купівлі-продажу обладнання № 55 від 02.02.2010 року, про що вірно судом першої інстанції зазначено в оскаржуваному рішенні.

Згідно положень ст. 77-81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Інших вагомих та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 серпня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , за участі третьої особи ОСОБА_2 , про визнання права власності - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 23.12.2022 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда