Дата документу 23.12.2022 Справа № 336/7471/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/7471/21 Головуючий у 1-й інстанції: Дацюк О.І.
Провадження № 22-ц/807/1931/22 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А
23 грудня 2022 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Маловічко С.В.
суддів Гончар М.С.
розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Головного управління Національної поліції у Запорізькій області, працівниками якого завдано шкоди, Державної казначейської
служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди,
Зазначеною бездіяльністю позивачеві завдано моральної шкоди, яку він оцінює у 2000 гривень, а за оформлення скарги на бездіяльність працівників поліції він сплатив ОСОБА_2 1 500 гривень. По суті вимог позивач просив стягнути з держави Україна через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 на відшкодування матеріальної шкоди 1 500 гривень, на відшкодування моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю працівників Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області, 2 000 гривень, а також витрати на правову допомогу в цій справі у сумі 1 497,51 гривень.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 липня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість у зв`язку з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, порушенням судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції в порушення вимог п. 1 ч. 5 ст. 265 ЦПК України зазначив, що за результатами розгляду справи він «ухвалив» оскаржуване рішення, а не «вирішив».

Також процесуальним порушенням скаржник вважає, що відзив Державної казначейської служби України подано після закінчення відповідного процесуального строку та без зазначення дати його складання. Зазначено також, що відзив відповідача підписаний представником Орловою О., на підтвердження повноважень представника відповідача до відзиву додано Інформацію з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Проте, Інформація з реєстру не містить переліку конкретних процесуальних повноважень, які уповноважений вчиняти представник відповідача, або заборони на вчинення певних процесуальних дій, цей документ не підтверджує процесуальних повноважень Орлової О., отже вона не може бути визнана представником Державної казначейської служби України під час розгляду цієї цивільної справи. Вказує, що відзив Державної казначейської служби України було надіслано до пошти лише 25 січня 2022 року, тобто з порушенням строку, встановлено судом в ухвалі про відкриття провадження.

По суті вирішення його позову судом першої інстанції ОСОБА_1 зазначає, що суд безпідставно визнав відсутність його порушеного права посадовими особами органу досудового розслідування, оскільки цей факт був встановлений ухвалою слідчого судді від 23 березня 2021р., якою була задоволена його скарга на бездіяльність дізнавача ВП № 3 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області щодо нерозгляду клопотання від 19.08.2020р.по кримінальному провадженню № 0003335 від 08.08.2015р. та покладення зобов`язання розглянути його та надати письмову відповідь за результатами розгляду. У такому разі такою неправомірною бездіяльності дізнавача спричинено йому моральну шкоду як потерпілому у кримінальному провадженні, якого фактично обмежено у його правах. Вважає, що ним доведено всі передбачені законом критерії, з якими закон пов`язує покладення відповідальності на державу з відшкодування шкоди, спричиненої посадовими особами державного органу, за рахунок державного бюджету.

Крім вищенаведеного, ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції не було враховано практику Верховного Суду та не застосовано практику Європейського суду з прав людини. Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що ОСОБА_1 не був почутий судом першої інстанції.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив, проте це не заважає її розгляду за наявними матеріалами справи відповідно до приписів ч. 3 ст. 360 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно із ст.7 п.13 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зі змісту п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження

розглядаються малозначні справи.

З урахуванням наведеного апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходів з безпідставності позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено належними та достатніми доказами ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог; при цьому, відмовляючи у відшкодуванні матеріальної шкоди, суд посилався на відсутність підстав для задоволення зазначених вимог, оскільки витрати позивача у кримінальному провадженні щодо сплати складання скарги здійснені на користь представника ОСОБА_2 , який не є адвокатом, а тому не має жодних підстав для представництва інтересів ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають приписам правильно застосованих судом норм матеріального права, якими врегульовані спірні правовідносини у цій справі.

Судом встановлено, що 21 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до слідчого Сербай Ю.В. із заявою про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження №0003335 від 08.08.2015 року (а.с. 5).

30 вересня 2020 року дізнавачем СД Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області Золотенком В. направлено відповідь, в якій запропоновано ознайомитись з матеріалами кримінального провадження (а.с. 6).

29 січня 2021 року ОСОБА_1 звернувся зі скаргою на бездіяльність слідчого Міщенка В.В., в якій просив зобов`язати слідчого надати заявнику можливість ознайомитись з матеріалами кримінального провадження (а.с. 7).

16 лютого 2021 року ОСОБА_1 знов звернувся до керівника Шевченківського ВП ДВП ТУ НП у Запорізькій області зі скаргою щодо ненаданням слідчим Міщенком В.В. можливості ознайомитись з матеріалами кримінального провадження (а.с. 7а).

16 березня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність слідчого Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області Міщенка В.В. щодо нерозгляду його клопотання (а.с.10).

Ухвалою слідчого судді від 23.03.2021 року скарга ОСОБА_1 була задоволена: зобов`язано дізнавача ВП № 3 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області, у провадженні якого перебуває кримінальне провадження № 003335, розглянути клопотання ОСОБА_1 від 19.08.2020 року про ознайомлення з матеріалами кримінального проваджен-

ня (а.с. 17).

09 вересня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір про надання правової допомоги, за яким ОСОБА_2 зобов`язався надавати ОСОБА_1 правову допомогу (юридичні послуги) у реалізації його прав та захисті законних інтересів у судах (а.с.1112).

Позивач вважає, що вказані обставини свідчать про спричинення йому моральної шкоди як потерпілому у вказаному кримінальному провадженні №0003335 від 08.08.2015 року незаконною бездіяльністю дізнавачів, зокрема, ОСОБА_3 , якими не надається йому можливість ознайомитись з вказаною справою, а його клопотання та скарги залишаються без відповіді та реагування.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 Цивільного кодексу України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме, у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Авто-

номною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини

цієї особи.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її

завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження того, що він намагався в установленому порядку реалізувати своє право на ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, а саме, з`являвся до відділення поліції або намагався узгодити час з дізнавачем або слідчим для ознайомлення з матеріалами кримінального провадження. Разом з тим, зазначено, що написання ОСОБА_1 численних скарг до керівника відділення поліції не підтверджують того, що йому дійсно перешкоджали у реалізації його законних прав. При цьому, така підстава для відшкодування шкоди як відсутність відповідей на вказані скарги позивачем не зазначалась.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає їх обґрунтованими та такими, що відповідають положенням матеріального та процесуального права з огляду на таке.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Для наявності підстав щодо покладення обов`язку відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.

ОСОБА_1 не надав суду жодних доказів на підтвердження факту звернення до уповноважених осіб Шевченківського ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області з метою реалізації свого права на ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, про що його було письмово повідомлено дізнавачем ОСОБА_4 .

Посилання апелянта на факт винесення слідчим суддею процесуальних ухвал, якими за результатами розгляду скарги позивача було зобов`язано дізнавача ВП № 3 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області, у провадженні якого перебуває кримінальне провадження № 003335, розглянути клопотання ОСОБА_1 від 19.08.2020 року про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, не тягне за собою безумовний наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача такого характеру беззаперечно заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлено зазначену позивачем ухвалу слідчим суддею, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності з відшкодування щкоди.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні

норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вирішуючи спір, судом першої інстанції враховано, що оскарження ОСОБА_1 процесуальних рішень органів досудового слідства в порядку кримінального судочинства є механізмом реалізації права на судовий контроль за додержанням прав особи в кримінальному провадженні та скасування таких рішень в судовому порядку не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постановах від 11 вересня 2019 року у справі № 336/5519/18, від 27 березня 2019 року у справі № 243/9826/16-ц, від 11 лютого 2019 року у справі № 233/4186/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 646/5224/17, від 26 вересня 2018 року у справі № 638/12068/16-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 614/2328/17.

Правильним є висновок суду першої інстанції щодо безпідставності тверджень ОСОБА_1 про заподіяну йому матеріальну шкоду, оскільки ОСОБА_2 не є адвокатом, із чого слідує, що жодних законних підстав представляти інтереси ОСОБА_1 у кримінальному провадженні не мав, як не мав, відповідно, і законних підстав для складання скарг від імені ОСОБА_1 та отримання за це відповідної оплати послуг.

Отже, ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральних страждань чи втрат немайнового характеру, і відповідно, заподіяння моральної шкоди, розмір якої також не обґрунтований.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції при ухваленні рішення вірно виходив із недоведеності позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача, що на підставі статті 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують і не містять посилань, які б вказували на незаконність ухваленого у справі рішення.

Посилання ОСОБА_1 на те, що ДКС України не просила поновити строк для подачі відзиву спростовується наявними матеріалами справи, виходячи зі змісту відзиву (а.с. 52).

Доводи скаржника про порушення судом першої інстанції п. 1 ч. 5 ст. 256 ЦПК України, а саме «ухвалення», а не «вирішення» оскаржуваного рішення, є безпідставними. Так, відповідно до приписів п. 1 ч. 5 ст. 256 ЦПК України у резолютивній частині рішення зазначаються висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вбачається, що у резолютивній частині оскаржуваного рішення зазначено висновок суду про відмову в позові повністю. Крім того, цивільно-процесуальним законодавством чітко встановлено, що рішення судом саме ухвалюються, що відображено у ст. 264 ЦПК України.

Щодо посилання на практику вирішення справ судами першої та апеляційної інстанції

за аналогічними позовами, наведеними ОСОБА_1 у апеляційній скарзі, колегія суддів зазначає наступне.

Так, приписами ч. 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні

норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповід-

них норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, судом першої інстанції враховано висновки щодо застосування відповідних

норм права, викладені саме у постановах Верховного Суду.

Крім того, слід звернути увагу, що рішення, на які посилається ОСОБА_1 , зокрема рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 січня 2019 року скасоване Верховним Судом та прийнято нову постанову про залишення позовних вимог без задоволення.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному винесенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (Брумареску проти Румунії, № 28342/95, п. 61, рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року).

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (Вєренцов проти України, № 20372/11, п. 65, рішення ЄСПЛ від 11 квітня 2013 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

При вирішенні справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, ухвалене у справі судове рішення відповідає критеріям законності і обґрунтованості.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково

Постанова прийнята, складена та підписана 23 грудня 2022 року.

Головуючий: С.В. Маловічко

Судді М.С. Гончар

О.М. Кримська