КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/9795/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2022 року місто Київ

справа №756/13082/21

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 20 червня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Яценко Н.О., повний текст складено 05 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання попередніх договорів купівлі-продажу недійсними,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до відповідача в якому просив:

визнати недійсним попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Мамай І.В. 19 жовтня 206 року в реєстрі за №2014, укладений між ним та ОСОБА_3 ;

визнати недійсним попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Мамай І.В. 19 жовтня 206 року в реєстрі за №2012, укладений між ним та ОСОБА_3 .

На обґрунтування позову, посилався на те, що 18 вересня 2015 року він на підставі договорів купівлі-продажу зареєстрованих приватним нотаріусом КМНО Колесник О.О. в реєстрі за №54 та №57 придбав у власність нежитлове приміщення, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 відповідно.

Вказував, що у 2016 році позивач почав вести бізнес з нерезидентами та виїжджати в часті відрядження та на тривалий строк за кордон.

Зазначав, що в той же час, у даний період почалися часті випадки незаконного доступу невідомими особами з використанням ключів реєстраторів комунальних підприємств до реєстру речових прав на нерухоме майно та переоформлення прав власності на об'єкти нерухомості на інших осіб.

Посилався на те, що з метою захисту приміщень від незаконного переоформлення на інших осіб у період поки він перебував за кордоном, останній вирішив накласти на них обтяження.

Вказував, що з цією метою він 19 жовтня 2016 року уклав зі своєю матір'ю ОСОБА_3 попередні договори купівлі-продажу нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчені приватним нотаріусом КМНО Мамай І.В. та на підставі цих договорів нотаріус в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстрував заборону на відчуження приміщень.

Посилався на те, що попередні договори укладалися без реального наміру їх виконання виключно з метою обмеження розпорядження приміщеннями.

Вказував, що зокрема п.4.1 попереднього договору 1 передбачено, що в момент підписання цього договору відповідач сплачує позивачу грошові кошти в розмірі 512 000 грн. Пунктом 4.1 попереднього договору 2 передбачено, що в момент підписання цього договору відповідач сплачує позивачу грошові кошти в розмірі 512 000 грн.

Отже, відповідач 19 жовтня 2016 року на підставі попередніх договорів мав сплатити позивачу грошові кошти в розмірі 1024000 грн., проте таких коштів відповідач фактично не мав та відповідно не сплачував.

Зазначав, що 08 травня 2019 року позивачем та відповідачем було укладено договір про розірвання попереднього договору 1, зареєстрований ПНКМНО Разумовою О.І. в реєстрі за номером 778 та договір про розірвання попереднього договору 2, зареєстрований ПНКМНО Разумовою О.І. в реєстрі за номером 776.

Посилався на те, що у п.2 договору про розірвання попереднього договору 1 та п.2 договору про розірвання попереднього договору 2 передбачено, що грошові кошти в розмірі 512000 грн., які були завдатком були повернуті стороною - 1 (відповідачем) стороні - 2 (позивачу) до укладення та підписання цього договору. Однак, жодні кошти не передавалися на виконання умов п.4.1 попередніх договорів та відповідно не поверталися.

Вказував, що зважаючи на зазначене, попередній договір 1 та попередній договір 2 вказує, що вони укладалися без мети їх виконання, сторонами не вчинялося жодних дій на виконання даних договорів, а відповідно останні являються фіктивними та підлягають визнанню недійсними в судовому порядку.

Рішенням Оболонського району суду міста Києва від 20 червня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, неправильне з`ясування обставин справи та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

В обґрунтування вимог посилався на те, що посилання суду першої інстанції на розірвання сторонами договорів не є підставою для відмови в задоволенні позову про визнання даних договорів недійсними. Навпаки, розірвання даних договорів та подальше дарування приміщень відповідачу, додатково свідчить, що сторони не мали мети виконання оскаржуваних попередній договорів.

Вказував, що не відповідає обставинам справи посилання суду на те, що позивач просить визнати недійсним попередній договір 1 та попередній договір 2 виключно з підстав їх невиконання сторонами.

Зазначав, що позивач зазначив, а відповідач визнав, що вони умисно укладали договір без реальної мети його виконання, не вчиняли жодних дій спрямованих на його виконання, заздалегідь знали, що не будуть його виконувати, тобто цілі даного правочину були іншими ніж передбачено правочином, що відповідно до ст.ст.203, 215, 234 ЦК України є підставою для визнання попереднього договору 1 та попереднього договору 2 недійсними.

Посилався на те, що суд першої інстанції не дослідив належним чином даних обставин, а виходив лише з того, що сторонами не виконувались умови договорів та виключно відштовхуючись від цього, відмовив у задоволенні позову.

18 жовтня 2022 року від представника третьої особи ОСОБА_4 - ОСОБА_6 до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання вказувала, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, просила рішення суду залишити без змін.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, в тому числі і на електронну пошту. Від представника третьої особи ОСОБА_4 - ОСОБА_6 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з тим, що вона знаходиться поза межами міста Києва.

Колегія суддів відхиляє вказане клопотання, оскільки представник третьої особи ОСОБА_4 - ОСОБА_6 повторно не з'явилася в судове засідання, призначене в Київському апеляційному суді та остання не надала доказів на підтвердження обставин, викладених у клопотанні.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні питання щодо прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.

Виходячи з положень ст.13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає за можливе розглядатисправу у відсутність осіб, які не з'явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що саме собою невиконання правочину сторонами на які посилаються, як позивач так і відповідач, не означає, що укладено фіктивний правочин, а тому правові підстави для визнання попередніх договорів недійсним відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 19 жовтня 2016 року ОСОБА_1 уклав зі своєю матір'ю ОСОБА_3 попередній договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Мамай І.В. в реєстрі за №2014. На підставі цього договору нотаріус в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстрував заборону на відчуження вказаного приміщення.

19 жовтня 2016 року ОСОБА_1 уклав зі своєю матір'ю ОСОБА_3 попередній договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Мамай І.В. в реєстрі за №2012. Цього ж дня приватним нотаріус КМНО Мамай І.В. у зв`язку з посвідченням вказаного договору накладено заборону відчуження нежитлового приміщення під №172.

На підставі цього договору нотаріус в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстрував заборону на відчуження приміщення.

Зокрема з п.4.1 попередніх договорів в момент підписання цього договору відповідач сплачує позивачу грошові кошти в розмірі 512000 грн.

У п.7.1 вказаних попередніх договорів сторони погодили, що в строк не пізніше ніж 12.00 год. 19 жовтня 2019 року вони прибудуть до приватного нотаріуса КМНО Мамай І.В. для укладення та нотаріального посвідчення основного договору.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував на те, що оскаржувані попередні договори є фіктивними, оскільки укладалися без реального наміру їх виконання сторонами, виключно з метою обмеження розпорядження приміщеннями та жодні кошти на виконання умов попередніх договорів не передавалися.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України, ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав , свобод чи інтересів.

У ч.2 ст.16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди тощо.

Системний та логічний аналіз вказаних положень процесуального закону дає змогу дійти висновку про те, що визначаючи спосіб захисту прав, суд має забезпечити ефективність такого захисту, тобто відновлення порушених, невизнаних чи оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України.

Згідно з частиною п'ятою статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для виду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі №6-197цс14, з якою погодився і Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі №379/1256/15-ц, від 08 лютого 2018 року у справі №756/9955/16-ц.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчинили будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що відповідно статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі№369/11268/16-ц зазначила, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на таке майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Згідно роз`яснень, які містяться в п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

З матеріалів справи вбачається, що 08 травня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір про розірвання попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна від 19 жовтня 2016 року за №2014, зареєстрований ПНКМНО Разумовою О.І. в реєстрі за №778 та договір про розірвання попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна від 19 жовтня 2016 року за №2012, зареєстрований ПНКМНО Разумовою О.І. в реєстрі за №776.

У п.2 вказаних договорів про розірвання попередніх договорів визначено, що грошові кошти в розмірі 512000 грн., які були завдатком були повернуті стороною -1 (відповідачем) стороні -2 (позивачу) до укладення та підписання цього договору.

Цього ж дня 08 травня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договори дарування нежитлового приміщення, за умовами яких ОСОБА_1 передав безоплатно у власність, а ОСОБА_3 прийняла у власність нерухоме майно (дарунок), яким є належне дарувальнику на праві приватної власності:

нежитлове приміщення, загальною площею 190,8 кв.м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00;

нежитлове приміщення, загальною площею 181 кв.м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00.

З огляду на зазначене вище вбачається, що після розірвання попередніх договорів між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 того ж дня 08 травня 2019 року було укладено договори дарування нежитлових приміщень №171 та №172, що свідчить про те, що у позивача та відповідача була інша мета укладення попередніх договорів купівлі-продажу аніж захист майна від незаконного переоформлення на інших осіб.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, 20 жовтня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна, за умовами якого сторони зобов`язалися у майбутньому в строк не пізніше 19 квітня 2018 року, з урахуванням істотних умов, передбачених цим договором, укласти і належним чином оформити договори купівлі-продажу нерухомого майна (основний договір).

Згідно з п.1.2 вказаного договору його предметом є:

нежитлове приміщення, загальною площею 190,8 кв.м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 00;

нежитлове приміщення, загальною площею 181 кв.м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , що зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 00.

У поясненнях на позовну заяву, які були подані третьою особою ОСОБА_4 до суду першої інстанції, остання вказувала на те, що що напередодні укладення основного договору купівлі-продажу їй стало відомо про те, що ОСОБА_1 не мав наміру укладати з нею основний договір купівлі-продажу спірних нежитлових приміщень, оскільки заздалегідь, а саме 19 жовтня 2016 року ним були укладені попередні договори купівлі-продажу цих же самих нежитлових приміщень з ОСОБА_3 , яка є його матір`ю, у зв`язку з чим на ці приміщення було накладено обтяження, що унеможливлювало укладення з нею основного договору.

З метою захисту своїх прав ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мамай І.В., ОСОБА_3 про визнання попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним, застосування наслідків недійсності правочину, стягнення інфляційних втрат та 3% річних, відшкодування моральної шкоди (справа №756/10172/20).

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 11 грудня 2021 року у справі №756/10172/20 визнано попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна - нежитлових приміщень №171 та №172, які розташовані за адресою: АДРЕСА_3 , укладений 20 жовтня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мамай І.В., зареєстрований в реєстрі за №2193 недійсним.

У порядку застосування наслідків недійсності правочину стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 6 098 079 грн. сплачених за договором, 1 057 750 грн. збитків, 1000 грн. компенсації моральної шкоди, 17 350 грн. судового збору.

В решті вимог позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 01 червня 2021 року рішення Оболонського районного суду міста Києва від 11 грудня 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 1057750 грн. збитків та зазначення загальної суми, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 всього 7174179 грн. скасовано та ухвалено в цій частині нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 11 грудня 2020 року частині стягнення з ОСОБА_1 судового збору у розмірі 17350 грн. змінено, зменшено розмір судового збору, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 з 17350 грн. до 12181,60 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постановою Верховного Суду від 23 лютого 2022 року рішення Оболонського районного суду міста Києва від 11 грудня 2020 року у нескасованій під час апеляційного перегляду частині та постанову Київського апеляційного суду від 01 червня 2021 року залишено без змін.

Згідно зі статтями 12 та 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Під час розгляду справи позивач належними і допустимими доказами не довів, що попередні договорикупівлі-продажу нерухомого майна є фіктивними та укладеними без мети настання реальних наслідків.

При цьому, саме собою невиконання правочину сторонами на які посилаються, як позивач так і відповідач, не означає, що укладено фіктивний правочин.

А відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанцій, а зводяться до незгоди позивачаз ухваленим у справі судовим рішенням та необхідності переоцінки доказів у справі.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення, яке відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaariv. Finland, № 49684/99, § 2)).

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 20 червня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: