П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2022 року м. Київ

Справа №363/2011/22

Провадження № 22-ц/824/9933/2022

Резолютивна частина постанови оголошена 07 грудня 2022 року

Повний текст постанови складено 12 грудня 2022 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Кравченко Н.О.

сторони: заявник ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 22 липня 2022 року,у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факт, що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Вишгородського районного суду Київської області із заявою, в якій просить визнати факт заподіяння їй моральної шкоди внаслідок вторгнення російських військ на територію України 24 лютого 2022 року та військової агресії.

Зазначає, що підтвердження факту завдання їй моральної шкоди внаслідок вторгнення військ Російської Федерації на територію України 24 лютого 2022 року як юридичного факту, необхідні для реалізації її права на відшкодування в подальшому завданої їй моральної шкоди.

Зазначає, що встановлення даних юридичних фактів необхідно для відкриття кримінального провадження та використання їх, як прямі докази в кримінальному провадженні, та як докази, для захисту цивільних прав позивач в судовому процесі.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 22 липня 2022 року відмовлено у відкритті провадження в цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, призначити новий розгляд у суді першої інстанції в іншому складі.

Зазначає, суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що встановлення юридичного факту необхідне для захисту охоронюваного інтересу позивача та подачі в подальшому цивільного позову щодо відшкодування моральної шкоди.

Вказує, що не може бути достатнім висновок суду для існування спору про право, лише проведення судом взаємозв`язку між обставиною спричинення моральною шкоди з необхідністю її відшкодування, оскільки встановлення зазначеного юридичного факту безпосередньо впливає на правову можливість постраждалої особи реалізувати свої особисті немайнові та майнові права, а саме права на захист, зокрема судовий.

Крім того, судом не враховано, зокрема, висновки Верховного суду, викладені, в постанові № 2-о381/134/16.

Зазначала, що при розгляді відповідних справ Верховний суд не наголошував на неможливості їх розгляду в рамках окремого провадження нібито з причин того, що вбачається спір про право.

В судовому засіданні представник заявника ОСОБА_1 адвокат Світлицький А.В. підтримав доводи апеляційної скарги із викладених в ній підстав.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали справи і перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд в складі колегії суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що встановлення юридичного факту заподіяння особі моральної шкоди Законом не передбачено, а відшкодування моральної школи нерозривно пов`язано з її заподіянням. Розгляд таких справ здійснюється судом в порядку позовного провадження, адже заподіяння шкоди має наслідком виникнення у особи, діями якої таку шкоду заподіяно, обов`язку її відшкодувати.

Відтак у даному випадку наявний спір про право, у зв`язку з чим подана ОСОБА_1 заява не підлягає розгляду в окремому провадженні, коли в порядку окремого провадження здійснюється розгляд виключно безспірних проваджень.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до частини сьомої статті 19 ЦПК України окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Статтею 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частинами першою та другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені

в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних цивільних прав фізичних осіб. Проте, не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з існуванням потреби вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення таких юридичних фактів.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.

Частиною четвертою статті 315 ЦПК України встановлено, що суддя відмовляє

у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи - залишає заяву без розгляду.

Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положення цієї статті ґрунтуються на положеннях Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини

і громадянина судом (стаття 55).

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які

є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Звернення позивача до українського суду є єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало би позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права.

Встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, в якій просить визнати факт заподіяння їй моральної шкоди внаслідок вторгнення російських військ на територію України 24 лютого 2022 року та військової агресії.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає про те, що судом не враховано, зокрема, висновки Верховного Суду, викладені, в постанові № 2-о381/134/16 від 21 листопада 2018 року, а також висновків Верховного Суду № 752/6366/16-ц від 21 серпня 2018 року,

В цій частині суд вважає зазначити про таке.

На відміну від наведених прикладів, у справі, що переглядається, ОСОБА_1 пред`явила в порядку окремого провадження у цивільному судочинстві вимоги про встановлення факту заподіяння моральної шкоди внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Встановлення зазначеного юридичного факту необхідно для реалізації її права на відшкодування в подальшому завданої їй моральної шкоди.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та його вини в заподіянні таких збитків. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони завдані, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Тож з`ясування питань протиправності дій заподіювача шкоди, наявності самих втрат особи (тобто збитків), а також існування причинно-наслідкового зв`язку між такими діями завдавача шкоди та негативними наслідками, що настали, (оскільки саме такі правові питання заявник поставила перед судом у цьому судовому провадженні) є можливим виключно у порядку позовного провадження.

Враховуючи, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів лише у випадку, якщо встановлення факту не пов`язується з вирішенням спору про право, втім у цій справі заявницею вже сформульовані вимоги щодо визначення умов відшкодування шкоди, які можуть бути встановлені виключно у порядку саме позовного провадження, тому не існує правових підстав для встановлення в порядку окремого провадження фактів, про який просить заявниця.

У поданій у порядку окремого провадження заяві, заявниця вже сформулювала такі правові питання, які можуть бути вирішенню лише у порядку позовного провадження.

Відповідно з такими правовими питаннями заявниці необхідно звернутися

з позовом у порядку цивільного судочинства.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року у справі №463/14366/21.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування чи зміни не вбачається, тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржувану ухвалу - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 22 липня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І. Шкоріна