КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сушко Л.П., суддів Сліпченка О.І., Олійника В.І., розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року позивач звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», в якій просить стягнути кошти у розмірі 16140 грн.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що позивачем 11.12.2014 року було отримано кредит у розмірі 9902,16 грн, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою користування кредитом у розмірі 18,0% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

В жовтні 2019 року відповідач звернувся в Красноармійський міськрайонний суд Донецької області з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13 лютого 2020 року позовні вимоги були задоволені частково, стягнуто борг за тілом кредиту з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» 9902,16 грн, в частині стягнення штрафів та відсотків було відмовлено.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 лютого 2022 року позов задоволено. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 16 140 грн. Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, представник АТ КБ "ПриватБанк" подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм процесуального права, із неповним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовував тим, що між позивачем та відповідачем виникли договірні відносини у зв`язку з укладенням кредитного договору, що виключає можливість застосування ст. 1212 ЦК України.

Вказує на те, що наданий позивачем доказ не може вважитися первинним документом-випискою, оскільки вона не містить обов'язкових реквізитів первинного документу, що передбачені п. 4.10, 5.5 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 18.06.203 року № 254.

Також доводи апеляційної скарги обґрунтовував тим, що позивачем заявлено вимоги про стягнення з Банку грошових коштів, що не відповідає належному та вірному способу захисту права в розумінні ст. 1073 ЦК України, оскільки у випадку встановлення порушення зі сторони Банку, останній фактично повинен виправити свою помилку, а саме вчинити дії стосовно виконання розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів або повернення на рахунок клієнта списаних грошових коштів.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача, у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір і задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13 лютого 2020 року позовні вимоги були задоволені частково та стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту у розмірі 9902,16 грн, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів підлягають задоволенню.

Такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої ст. 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У відповідності до частини шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За приписами частини четвертої статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Встановлено, що 11.12.2014 року позивачем було отримано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою користування кредитом у розмірі 18,0% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється починаючи з «1» по «25» число кожного місяця шляхом щомісячного платежу для погашення заборгованості за кредитом.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13 лютого 2020 року позовні вимоги були задоволені частково, стягнуто борг за тілом кредиту з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» 9902,16 грн, в частині стягнення штрафів та відсотків було відмовлено.

Встановлено, що рішення суду від 13 лютого 2020 року є приюдиційним, і в ньому встановлені обставини наявності заборгованості позивача перед боржником, а також враховані обставини розрахунків позивача з банком щодо кредитного договору.

Позивач у позовній заяві посилаючись на ст. 387 ЦК України просить стягнути з банку 16 140 грн, як з особи, що без відповідної правової підстави заволоділа ними.

Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що між позивачем та відповідачем виникли договірні відносини у зв`язку з укладенням кредитного договору, що виключає можливість застосування ст. ст. 387, 1212 ЦК України до спірних правовідносин, оскільки у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України та ст. 387 ЦК України.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.05.2019 року по справі № 52/5771/16-ц, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 року по справі № 308/13503/16-ц.

Доводи апеляційної скарги про те, що наданий позивачем доказ не може вважатися первинним документом-випискою, оскільки вона не містить обов`язкових реквізитів первинного документу, що передбачені п. 4.10, 5.5 Положення № 254 від 18.06.2003 року, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 грудня 2020 року у справі №278/2177/15-ц.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем заявлено вимоги про стягнення з Банку грошових коштів, що не відповідає належному та вірному способу захисту права в розумінні ст. 1073 ЦК України, колегія суддів відхиляє, оскільки зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, яким законом потрібно керуватися для вирішення спору.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження №61-18064св18).

Твердження позивача ОСОБА_1 в позовній заяві про те, що за період з 21 грудня 2015 року вона сплатила на погашення кредиту грошові кошти у сумі 16 140 грн, що підтверджується "Розрахунком заборгованості за договором № б/н від 11.12.2014 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом станом на 15.10.2019 року, однак відповідач спрямовував отримані кошти не на погашення тіла кредиту, а на оплату процентів за користування кредиту та штрафних санкцій, колегія суддів вважає не приймає до уваги, оскільки такі вимоги потрібно було доказувати при розгляді справи про стягнення заборгованості за кредитним договором до ухвалення судового рішення, тобто під час розгляду справи в Красноармійському міськрайонному суді Донецької області, зазначене рішення набрало законної сили, є преюдиційним у правовідносинах щодо розрахунками банку та клієнтом. Суд не вправі переглядати обставини що були предметом дослідження та розгляду у Красноармійському міськрайонному суді Донецької області.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового та необґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області набрало законної сили, а тому дані обставини ОСОБА_1 підлягали доказуванню при розгляді справи в Красноармійському міськрайонному суді Донецької області.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Отже, суд першої інстанції не правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню.

Апеляційний суд вважає, що позовні вимоги є безпідставними, не грунтуються на вимогах закону та задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач сплатив судовий збір розмірі 1261,20 гривень (за подання апеляційної скарги на рішення суду).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що стягненню з позивача на користь відповідача підлягає сума у розмірі 1261,20 гривень.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального, і порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у відповідності до ст. 376 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 376 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 лютого 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк»понесені судові витраті зі сплати судового збору у розмірі 1261,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено «15» грудня 2022 року.

Головуючий суддя Л. П. Сушко

Судді О. І. Сліпченко

В.І. Олійник