Постанова

Іменем України

14 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 372/437/20

провадження № 61-7390св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сибіга Сабріна Еглерівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на постанову Київського апеляційного суду від 04 липня 2022 року у складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф., Березовенко Р. В., Мостової Г. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сибіга С. Е., про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Позовна заява мотивована тим, що 12 липня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 .

Зазначав, що вказаний договір є недійсним, оскільки 27 травня 2019 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва було відкрито провадження по цивільній справі за його позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів, відшкодування моральної шкоди та задоволено заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на вищевказаний будинок, що належав ОСОБА_2 .

Враховуючи те, що договір купівлі-продажу будинку відбувся під час заборони його відчуження, тому просив суд визнати його недійсним.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 22 грудня 2021 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сибігою С. Е., зареєстрований в реєстрі за № 766, укладений 12 липня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12 липня 2019 року за індексним номером 47763223 про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на будинок АДРЕСА_1 , вчинену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сибігою С. Е., номер запису про право власності 32378777.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що ОСОБА_2 , який відчужив майно (житловий будинок) на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_3 після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості та наявності ухвали про арешт майна, діяв недобросовісно та зловживав правами, оскільки вчинив дії, які порушують майнові інтереси кредитора і направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 04 липня 2022 року апеляційні скарги ОСОБА_3 та представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 22 грудня 2021 року задоволено.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 22 грудня 2021 року скасовано, ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач посилався на статті 203, 215 ЦК України та статтю 228 ЦК України, якою врегульовано правові наслідки вчинення правочину, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства. Натомість місцевий суд, задовольняючи позовні вимоги, не послався на жодну норму матеріального права, на підставі якої дійшов висновку про наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним.

Також апеляційним судом зазначено, що матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 було відомо про судове провадження про стягнення з нього коштів на час укладення договору купівлі-продажу та того, що він діяв умисно задля уникнення виконання зобов`язань за майбутнім рішенням суду.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У серпні 2022 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 .

Ухвалою Верховного Суду від 04 серпня 2022 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 грудня 2022 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення місцевого суду.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, провадження № 61-2761св19, від 22 квітня 2021 року у справі № 908/794/19, від 26 травня 2021 року у справі № 727/2525/20, провадження № 61-4679св21, від 29 вересня 2021 року у справі № 456/604/17, провадження № 61-320св21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що судом не враховано, що після повідомлення 05 червня 2019 року ОСОБА_2 про те, що до нього подано позов про стягнення заборгованості, останній свідомо не отримував поштову кореспонденцію, у зв`язку із чим така поверталась до суду «за закінченням терміну зберігання».

Крім того, укладення оспорюваного договору стало можливим лише після того, як було внесено незаконні відомості у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про припинення арешту на будинок, тобто у зв`язку із вчиненням кримінального правопорушення.

Вказує, що укладений між відповідачами правочин є фраудаторним, оскільки сторони його вчинили у період настання у ОСОБА_2 строку виконання зобов`язань щодо погашення заборгованості, після відкриття провадження у справі про стягнення коштів та накладення арешту на будинок.

Суд мав надати оцінку добросовісності дій відповідачів загалом, а не лише виходити із того, чи є беззаперечні докази обізнаності ОСОБА_2 та/або ОСОБА_6 про відкрите судове провадження та накладення арешту на майно.

Доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу

У вересні 2022 року до Верховного Суду надійшли відзиви на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7 , у яких вказано, що оскаржуване заявником судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 27 травня 2019 року по цивільній справі № 754/7728/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, відшкодування моральної шкоди, були вжиті заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , власник ОСОБА_2

31 травня 2019 року постановою Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві ВП № 59246586 накладено арешт на майно на підставі ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 27 травня 2019 року на житловий будинок АДРЕСА_1 , боржник ОСОБА_2 . Копія постанови направлена сторонам виконавчого провадження.

Відповідно до витягів із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що 24 грудня 2007 року було зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , власник ОСОБА_2 31 травня 2019 роук внесено запис № 31800445 про арешт нерухомого вказаного майна на підставі постанови № 59246585 від 31 травня 2019 року Деснянського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві.

12 липня 2019 року між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за ціною 5 124 000 грн.

Відповідно до п.п. 7-9 вказаного договору продавець гарантує, що житловий будинок до моменту укладання цього договору, зокрема, під забороною (арештом), обтяженням не перебуває, судового спору щодо нього немає. Згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за результатами пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об`єкт нерухомого майна, інформація про обтяження, іпотеки, інші речові права стосовно житлового будинку відсутня, що підтверджено відповідними інформаційними довідками. Вказаний правочин був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сибігою С. Е. та зареєстровано в реєстрі за № 766.

Відповідно до копії платіжних доручень № 1811-2/1 та 47 від 12 липня 2019 року платник ОСОБА_3 перерахував кошти у розмірі 2 700 000 грн і 2 424 000 грн ОСОБА_2 за житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягів із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що 12 липня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу був зареєстрований договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , власник ОСОБА_3 .

Відповідно до висновку Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації від 16 грудня 2019 року визначено, що перевіривши відомості Державного реєстру прав встановлено, що державним реєстратором Габарчуком О. О. не встановлено підстав для припинення запису про обтяження № 47737289. Також державним реєстратором не було долучено документи для проведення реєстраційних дій шляхом сканування та розміщення їх у Державному реєстрі прав.

16 січня 2020 року Міністерством юстиції України винесено наказ № 177/5, яким скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 11 липня 2019 року № 47737289, прийняте державним реєстратором Камінь-Каширського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Волинській області Гарбачуком О. О.

Відповідно до витягу з ЄРДР від 22 грудня 2019 року Печерським УП ГУ НП у м. Києві зареєстровано кримінальне провадження № 0005622, з якого вбачається, що 12 липня 2019 року невстановлена особа, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі підроблених документів провела незаконні реєстраційні дії з майном, на яке було накладено арешт.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07 грудня 2020 року у справі № 754/7728/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, відшкодування моральної шкоди, відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Постановою Київського апеляційного суду від 19 травня 2021 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 грудня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 збитки за договором поставки у розмірі 2 459 312 грн, неустойку у розмірі 27 436, 80 грн, 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позов залишено без задоволення. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 09 листопада 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Постанову Київськогоапеляційного суду від 19 травня 2021 року в частині вирішення вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди скасовано, залишено в цій частині в силі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 грудня 2020 року.

Постанову Київського апеляційного суду від 19 травня 2021 року в частині вирішення вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів змінено, викладено її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 вказував, що оспорюваним договором купівлі-продажу порушено його право на реальне та ефективне виконання судового рішення у справі № 754/7728/19, оскільки будинок по АДРЕСА_1 був єдиним майном ОСОБА_2 , на яке можливо було б звернути стягнення. Крім того, також вказував, що правочин було вчинено під час дії ухвали місцевого суду про забезпечення позову, якою накладено арешт на будинок.

При цьому ОСОБА_1 обґрунтовуючи позов, серед іншого, посилався на висновок, який міститься у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц щодо недійсності фраудаторних правочинів.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив із того, що матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 було відомо про судове провадження про стягнення з нього коштів на час укладення договору купівлі-продажу та того, що він діяв умисно задля уникнення виконання зобов`язань за майбутнім рішенням суду.

Колегія суддів не може погодитись із висновком апеляційного суду з огляду на таке.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно із статтею 655 ЦКУкраїни за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, зокрема, належать: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

Приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. При кваліфікації дій як таких, що свідчать про зловживання правом, суд надає оцінку наявності негативних наслідків для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувати); правовому статусу особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та і здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах, або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Як наслідок, може бути визнаний недійсним договір, спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша підстава, наприклад, передбачена статтею 228 ЦК України.

Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц (провадження № 61-156св17), від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19), від 24 лютого 2021 року у справі № 757/33392/16 (провадження № 61-10541св19).

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, у травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та просив стягнути на його користь грошові кошти в сумі 5 110 200 грн, що еквівалентно 180 000 доларів США, а також 51 102 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07 грудня 2020 року у справі №754/7728/19 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 19 травня 2021 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 грудня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 збитки за договором поставки у розмірі 2 459 312 грн, неустойку у розмірі 27 436, 80 грн, 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позов залишено без задоволення. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 09 листопада 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Постанову Київськогоапеляційного суду від 19 травня 2021 року в частині вирішення вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди скасовано, залишено в цій частині в силі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 грудня 2020 року.

Постанову Київського апеляційного суду від 19 травня 2021 року в частині вирішення вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів змінено, викладено її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Під час розгляду вказаної справи судами встановлено, що згідно наявної в матеріалах справи розписки від 15 липня 2017 року ОСОБА_2 отримав двома частинами 15 липня та 09 листопада 2017 року грошові кошти в сумі 90 000 доларів США від ОСОБА_1 в якості передоплати за автомобіль Tesla, який він зобов'язався поставити ОСОБА_1 . До 01 лютого 2018 року.

Вказаною розпискою також було визначено, що у разі невиконання ОСОБА_2 зобов`язання з поставки автомобіля він зобов`язується повернути позивачу сплачені ним 90 000 доларів США та неустойку в розмірі 90 000 доларів США, а всього 180 000 доларів США у строк до 01 грудня 2018 року.

На момент розгляду справи ОСОБА_2 не виконав свої зобов'язання з поставки автомобіля Tesla та не повернув ОСОБА_1 отримані на виконання вказаного договору грошові кошти в розмірі 90 000 доларів США.

Отже, у визначений договором комісії строк ОСОБА_2 не виконав взяті на себе зобов`язання та не повернув отримані грошові кошти.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Таким чином, з урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що дії ОСОБА_2 щодо укладення договору купівлі-продажу вчинені з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок зобов`язань шляхом стягнення грошових коштів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про те, що дії відповідачів свідчать про недобросовісну поведінку, спрямовану на позбавлення позивача в майбутньому законних прав на виконання рішення суду про стягнення заборгованості за рахунок належного позичальнику нерухомого майна, а тому договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , слід визнати недійсним на підставі статті 234 ЦК України.

Висновки апеляційного суду про те, що ОСОБА_2 на момент вчинення оспорюваного правочину не був обізнаний про поданий до нього позов про стягнення заборгованості та про ухвалу місцевого суду, якою вжито заходи забезпечення позову, а отже відсутні підстави вважати, що останній діяв умисно продаючи належне йому майно, є помилковими, оскільки, як встановлено судами у справі № 754/7728/19, ОСОБА_2 не виконав взяті на себе зобов`язання за договором комісії у визначений строк, тобто до 01 грудня 2018 року, грошові кошти не повернув, що свідчить про наявність боргових зобов`язань перед ОСОБА_1 .

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 27 травня 2019 року по цивільній справі № 754/7728/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, відшкодування моральної шкоди, були вжиті заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , власник ОСОБА_2 .

Відповідно до висновку Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації від 16 грудня 2019 року визначено, що перевіривши відомості Державного реєстру прав встановлено, що державним реєстратором Габарчуком О. О. не встановлено підстав для припинення запису про обтяження № 47737289. Також державним реєстратором не було долучено документи для проведення реєстраційних дій шляхом сканування та розміщення їх у Державному реєстрі прав.

16 січня 2020 року Міністерством юстиції України винесено наказ № 177/5, яким скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 11 липня 2019 року № 47737289, прийняте державним реєстратором Камінь-Каширського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Волинській області Гарбачуком О. О.

У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) зазначено, що «згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 543/730/14-ц (провадження № 14-149цс18) зроблено висновок, що: «забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження суд установлює в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). За таких обставин місцевий суд, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, з`ясувавши, що спірні договори ОСОБА_8 уклав з порушенням закону, оскільки об`єктами, відчуженими за цими договорами, було забезпечено позов ОСОБА_9 в іншій справі (№ 752/3612/13-ц), дійшов обґрунтованих висновків про визнання спірних договорів недійсними за позовом позивачки як заінтересованої особи права та законні інтереси якої порушено вчиненням оспорюваних правочинів, і скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, здійсненої на підставі їх укладення, як похідної вимоги позивачки, що є правовим наслідком недодержання сторонами під час вчинення правочину вимог закону, адже недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина перша статті 216 ЦК України). Посилання заявника на те, що на момент укладення спірних договорів ухвала судді про забезпечення позову ще не перебувала на виконанні органів державної виконавчої та реєстраційної служб, не має правового значення, оскільки за змістом статті 153 ЦПК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, ухвала про забезпечення позову виконується негайно, а її оскарження не зупиняє виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи».

З огляду на викладене, апеляційний суд, з урахуванням встановлених обставин щодо незаконного внесення відомостей до Державного реєстру речових права на нерухоме майно про припинення арешту будинку, не врахував, що відсутність у момент вчинення оспорюваного правочину в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про накладення арешту на спірний будинок не свідчить про відсутність будь-яких обтяжень на таке майно та право відповідача вільно ним розпоряджатися.

Отже, Верховний Суд дійшов переконання, що суд першої інстанції розглянув спір з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суд апеляційної інстанцій, скасовуючи законне рішення суду першої інстанції не звернув уваги на те, що судом з`ясовано фактичні обставини справи, надано оцінку зібраним доказам, правильно заставано норми матеріального права та ухвалено рішення у відповідності до вимог статті 263 ЦПК України.

Згідно статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасоване судове рішення, яке відповідає закону.

За таких обставин ухвалене судом апеляційної інстанції судове рішення не можна вважати законним та обґрунтованим, тому воно підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 задовольнити.

Постанову Київського апеляційного суду від 04 липня 2022 року скасувати.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 22 грудня 2021 року залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович