Справа № 464/6624/20 Головуючий у 1 інстанції: Чорна С.З.
Провадження № 22-ц/811/2263/22 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання - Юзефович Ю.І.,

з участю апелянта ОСОБА_1 , відповідачки ОСОБА_2 , представника відповідачки адвоката Чліянц А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 09 серпня 2022 року (повний текст рішення складено 15 серпня 2022 року), у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Шоста Львівська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним,

В С Т А Н О В И В:

в листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визнати недійсним та скасувати заповіт, складений його батьком ОСОБА_3 , який посвідчений державним нотаріусом Шостої Державної нотаріальної контори м. Львова.

В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що його мати у 2007 році була змушена розірвати шлюб з батьком ОСОБА_3 , оскільки він протягом усього життя зловживав алкоголем. У 2007 році його батько уклав шлюб з відповідачкою, яка знала про його хвороби, а також про те, що він зловживає спиртними напоями. Скориставшись його станом, пообіцяла ним опікуватись, і батько у 2009 році склав на неї заповіт. Коли батько став безпорадним, у 2016 році вони уклали спадковий договір, згідно якого на неї покладався обов`язок виконувати розпорядження ОСОБА_3 , які стосуються створення та підтримання належних умов проживання та лікування, у разі його смерті - ОСОБА_2 набуває права власності на квартриру АДРЕСА_1 . У 2019 році відповідачка переїхала жити до свого сина, факт її непроживання у квартирі підтверджується актом комісії ЛКП «Дністер». 05 листопада 2019 року його батько звернувся в суд із позовом до відповідача про розірвання шлюбу, який було задоволено рішенням Сихівським районним судом міста Львова 21 січня 2020 року. В подальшому, 11 березня 2020 року Сихівським районним судом м.Львова винесено рішення про розірвання спадкового договору, укладеного між його батьком та відповідачем. Батько позивача робив нотатки, щодо подальших його дій з майном, в яких виклав, що має на меті розлучитись з відповідачкою, скасувати спадковий договір, зняти з реєстрації відповідачку, та скасувати заповіт. Однак, не встиг довести до кінця справу щодо зняття відповідачки з реєстрації, а також скласти новий заповіт на нього (позивача у справі). Факт того, що батько не мав наміру залишати квартиру після смерті відповідачці, а також про неприязні їхні відносини, та про те, що відповідачка лише мала на меті заволодіти майном батька, а саме квартирою АДРЕСА_1 підтверджують свідки. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_3 . Він, як спадкоємець першої черги за законом, звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, подавши одночасно рішенням суду про скасування спадкового договору. Однак, нотаріусом 25 листопада 2020 року надано відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку із відсутністю документу про підтвердження наявності інвалідності на день смерті спадкодавця, повідомлення про відкриття судового провадження щодо скасування заповіту, та повідомлено, що свідоцтво про право на спадщину буде видано спадкоємцю за заповітом після 14 грудня 2020 року. Вважає, що даний заповіт складений батьком під впливом обману відповідача, у зв`язку із перебуванням останнього у емоційному стані, який не усвідомлював на момент складання заповіту своїх дій, оскільки був переконаний, що ОСОБА_2 дійсно буде його доглядати і виконувати його розпорядження. Вважає, що відповідач не виконавши умов спадкового договору, який судом скасовано, втратила право на квартиру.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 09 серпня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Шоста Львівська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням, ОСОБА_1 оскаржив таке в апеляційному порядку.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому суд не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим, відтак підлягає скасуванню.

Доводи апеляційної скарги тотожні вимогам, викладеним у позовній заяві.

Вважає, що ним надано суду достатньо доказів на підтвердження заявлених позовних вимог. Проте, судом першої інстанції не враховано ні надані докази, ні пояснення свідків, внаслідок чого ухвалено незаконне рішення.

Просить рішення Сихівського районного суду м. Львова від 09 серпня 2022 року скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

У вересні 2022 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Аналіз змісту відзиву на апеляційну скаргу свідчить про згоду із рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 вважає його законним та обґрунтованим, таким, що постановлено за повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, висновки якого відповідають встановленим обставинам, які підтверджені належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, з дотриманням вимог матеріального і процесуального права.

Просить залишити рішення Сихівського районного суду м. Львова від 09 серпня 2022 року без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина четверта статті 367 ЦПК України).

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , сином якого є позивач у справі.

06 березня 2009 року ОСОБА_3 склав заповіт, у відповідності до якого на випадок смерті заповідає своїй дружині ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , яка належить йому на праві приватної власності.

Вказаний заповіт підписано ОСОБА_3 особисто, та посвідчено нотаріально державним нотаріусом Шостої Львівської державної нотаріальної контори Гузелою Н.М. за реєстровим № 2-375, при цьому дієздатність ОСОБА_3 перевірено.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 21 січня 2020 року розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстрований 28 грудня 2007 року у Галицькому ВДРАЦС РС ЛМУЮ, актовий запис № 443.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 11 березня 2020 року розірвано спадковий договір укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , який посвідчений 26 вересня 2016 року державним нотаріусом Шостої Львівської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 2-995.

Відповідно до умов цього договору на набувача ( ОСОБА_2 ) покладався обов`язок виконувати розпорядження відчужувача ( ОСОБА_3 ), які стосуються створення та підтримання належних умов проживання та лікування, у разі його смерті (набувач) ОСОБА_2 набуває права власності на кв. АДРЕСА_1 .

Сторони у справі після смерті ОСОБА_3 подали заяви про прийняття спадщини.

25 листопада 2020 року Шостою Львівською державною нотаріальною конторою позивачу надано відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку із відсутністю документу про підтвердження наявності інвалідності в заявника на день смерті спадкодавця, повідомлення про відкриття судового провадження щодо скасування заповіту, свідоцтво про право на спадщину буде видано спадкоємцю за заповітом після 14 грудня 2020 року.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу) (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Згідно частин першої та третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто (частини перша-друга статті 1269 ЦК України).

Згідно частини першої статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).

Частинами першою та другої статті 1236 ЦК України визначено, що заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини (частина четверта статті 1236 ЦК України).

За приписами частини першої та другої статті 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.

Питання недійсності заповіту врегульовано положеннями статті 1257 ЦК України.

Так, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Відповідно до статті 1302 ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.

Статтею 1306 ЦК України визначено, що предметом спадкового договору може бути майно, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності, а також майно, яке є особистою власністю будь-кого з подружжя. Спадковим договором може бути встановлено, що в разі смерті одного з подружжя спадщина переходить до другого, а в разі смерті другого з подружжя його майно переходить до набувача за договором.

Згідно з частиною другою статті 1307 ЦК України заповіт, який відчужувач склав щодо майна, вказаного у спадковому договорі, є нікчемним.

За своєю суттю заповіт є одностороннім правочином.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 вересня 2022 року у справі №530/1995/18 (провадження № 61-697св21) викладено такі висновки:

«- суд апеляційної інстанції не врахував, що якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину;

- суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх. Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення, навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2022 року в справі №461/2565/20 (провадження № 61-21209св21) зазначено, що «свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача; свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання; кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені а ні цією статтею, а ні взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2022 року в справі №369/1913/17 (провадження № 61-12004св21) вказано, що «право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування. Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача. […] Під час посвідчення заповіту нотаріусом має бути дотримано порядок його посвідчення. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом».

Під час розгляду справи, перед колегією постали такі питання:

- чи виникає нікчемність заповіту на підставі положень частини другої статті 1307 ЦК України у разі, якщо такий складено перед укладення спадкового договору щодо майна вказаного у заповіті, чи вказані положення застосовуються лише щодо заповітів, складених після укладення спадкового договору та щодо одного і того самого майна;

- у разі нікчемності заповіту складеного до укладення спадкового договору, чи відновлюється його чинність після розірвання спадкового договору.

Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16 (провадження № 61-28728сво18), постанову Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19 (провадження № 61-7013св20)).

Тлумачення вказаних норм матеріального права, виходячи з засади розумності, враховуючи пріоритет спадкового договору над заповітом, як один з принципів спадкового права, визначений цивілістичною доктриною, свідчить, що правило про нікчемність заповіту щодо одного і того самого майна, яке є також предметом спадкового договору, стосується випадків, коли такий заповіт вчинений як до укладення спадкового договору, так і після його укладення. Розірвання в судовому порядку спадкового договору не відновлює заповіту (не робить його дійсним або чинним), складеного до укладення спадкового договору.

Встановивши, що заповіт, та укладений в подальшому спадковий договір стосуються одного і того самого майна, а останній розірваний рішенням суду, колегія суддів доходить висновку про нікчемність оспорюваного заповіту, визнання недійсним якого в судовому порядку, за таких обставин, не може вважатися ефективним способом захисту.

Схожий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 766/13648/16 (провадження № 61-27870св18).

У цьому зв`язку, суду першої інстанції слід було відмовити в задоволенні позову саме з цим підстав, а не з підстав недоведеності позовних вимог.

Відтак, оскаржуване рішення слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, або змінює рішення.

За приписами частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки судом апеляційної інстанції оскаржуване рішення змінено в мотивувальній частині такого, підстави для зміни розподілу судових витрат, а також здійснення їх розподілу за розгляд справи судом апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 09 серпня 2022 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 14 грудня 2022 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич