Справа № 346/3741/22
Провадження № 22-ц/4808/1250/22
Головуючий у 1 інстанції Валігурська Л. В.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.,

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.

з участю секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 19 вересня 2022 року, у складі судді Валігурської Л.В., у справі за заявою ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Репало Олексій Олександрович, заінтересована особа: ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису,

в с т а н о в и в:

У вересні 2022 року представник заявника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою, в якій просив видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_3 на строк шість місяців з наступними заборонами: не наближатись на відстань менше 30 метрів до місця перебування ОСОБА_1 , не вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 є онукою ОСОБА_3 , з яким вони проживають на одному подвір`ї, але в різних будинках. Зазначав, що на ґрунті постійних незгод в родині почали виникати сварки, які переросли в серйозні конфлікти, під час яких поведінка ОСОБА_3 ставала занадто агресивною, він почав погрожувати заявниці фізичною розправою, регулярно лаятися та постійно ображати правнучку. Спільне проживання стало нестерпним та небезпечним через постійні приниження, образи нецензурною лайкою, що зумовлює виникнення проблем зі здоров`ям у заявниці, яка живе у постійному страху. У зв`язку з цим ОСОБА_1 неодноразово зверталася до Коломийського РВП, а ОСОБА_3 притягувався Коломийським міськрайонним судом до відповідальності.

Зазначені обставини свідчать про наявність психологічного насильства, що чинить ОСОБА_3 відносно ОСОБА_1 , а також наміри останнього, що виражаються у погрозах вчинення фізичної розправи, дають підставу заявниці вважати себе жертвою такого насильства, у зв`язку з чим вона потребує захисту в порядку, передбаченому Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 19 вересня 2022 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису відмовлено.

Не погоджуючись із вказаними рішенням, представник ОСОБА_1 адвокат Репало О.О. подав апеляційну скаргу. Вважає висновки суду, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи.

Апелянт зазначає, що під час конфліктів, поведінка ОСОБА_3 ставала занадто агресивною, він почав погрожувати заявниці фізичною розправою, регулярно лаятися та постійно ображати правнучку. Спільне проживання стало нестерпним та небезпечним для її здоров`я.

Суд не дав належної оцінки показам, які дали свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які зазначили, що протягом тривалого часу на ґрунті особистих неприязних відносин між ОСОБА_1 та заінтересованою особою відбуваються сварки та скандали, які провокує ОСОБА_3 , в ході яких він здійснює психологічний тиск на онуку та її малолітніх дітей. Крім того, згідно пояснень ОСОБА_3 , він не заперечував щодо задоволення заяви ОСОБА_1 .

Вважає, що факт притягнення ОСОБА_3 до відповідальності матеріалами справи підтверджений, оскільки копія постанови про притягнення до адміністративної відповідальності від 17.02.2022 року дає можливість ідентифікувати учасників справи, бо має номер справи та номер провадження.

З огляду на зазначені обставини ОСОБА_1 вважає себе жертвою насильства та потребує захисту в порядку передбаченому Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Просить рішення суду скасувати та задовольнити заяву щодо видачі обмежувального припису.

Сторони у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що відповідно до положень ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Вислухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене судом першої інстанції вищезазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не надала беззаперечних доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_7 домашнього насильства у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а судом у свою чергу не встановлено випадків домашнього насильства відносно ОСОБА_1 та її малолітніх дітей, а також ризиків настання насильства у майбутньому.

Судом встановлено, що заявниця ОСОБА_1 є онукою ОСОБА_3 , які проживають за адресою АДРЕСА_1 .

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини у цій сфері, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18, від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 754/9263/19, від 14 січня 2019 року у справі № 754/6995/19 та від 06 лютого 2020 року у справі № 753/8626/19.

Статтею 350-6 ЦПК України передбачено, що, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, проаналізував відомості про наявність конфліктів між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з приводу користування спільним нерухомим майном, що не пов`язане із домашнім насильством, а може лише свідчити про наявність особистих неприязних стосунків між ними.

Заявником не подано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 у будь-який спосіб погрожує ОСОБА_1 або її дітям, вчиняє інші насильницькі дії стосовно неї чи дітей, а отже, підстави для запровадження для нього заборони наближатися на визначену відстань до місця перебування заявниці та листування, ведення телефонних переговорів та здійснення будь-яких контактів відсутні.

Щодо інших посилань заявниці про те, що психологічне насильство з боку ОСОБА_3 виражається в постійних словесних образах, нецензурній лайці, приниженні, погрозах фізичною розправою, залякуванні, то ні зі змісту заяви, ні з наданих позивачем доказів не вбачається даних про конкретні обставини та події, за яких останній, погрожував їй фізичною розправою чи вчиняв інші дії, які можливо було б кваліфікувати як домашнє насильство. Посилання у заяві на «постійні словесні образи, нецензурну лайку, приниження, погрози фізичною розправою, залякування» носять узагальнюючий характер та не містять даних про фактичні обставини, за яких відбулось зазначене психологічне насильство.

Звертаючись до суду зі згаданою заявою, ОСОБА_1 не надала беззаперечних доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_3 систематичного домашнього насильства стосовно неї чи її дітей у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а також не доведено продовження настання ризиків вчинення насильства у майбутньому, при розгляді цієї справи таких доказів не здобуто.

При цьому, суд дійшов правильного висновку, що наявність тривалого конфлікту між заявником та заінтересованою особою не підтверджує, що саме ОСОБА_3 вчиняє стосовно заявниці домашнє насильство, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству.

Посилання апелянта на те, що суд не взяв до уваги факт притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності згідно постанови від 17.02.2022 року, не заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанції обґрунтовано зазначив про те, що надана заявницею копія постанови не дає можливість ідентифікувати учасників справи, та що за неможливості подати такий доказ самостійно, не клопотала перед судом про його витребування.

Крім того, колегія суддів зауважує, що у постанові зазначено про конфлікт особи із колишньою дружиною та онукою, під час якого він ображав їх та виражався в їх сторону нецензурними словами, однак постанова не містить деталізованого викладу обставин щодо конфлікту який мав місце, а відтак постанова свідчить про наявність неприязних стосунків між учасниками конфлікту, однак сама по собі не може слугувати беззаперечним доказом домашнього насильства щодо заявниці.

А отже, сам факт звернення заявниці до правоохоронних органів не підтверджує факт вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Отже, установивши, що усупереч вимогам статті 81 ЦПК України заявник не надала суду належних й допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення домашнього насильства стосовно неї ОСОБА_3 , а також ризиків, які можуть настати у майбутньому у зв`язку із невчиненням стосовно останнього обмежувального припису, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 .

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Коломийського міськрайонного суду від 19 вересня 2022 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 листопада 2022 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.В. Бойчук

В.А. Девляшевський