КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7517/2022
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 вересня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 січня 2022 року, ухвалене у складі судді Твердохліб Ю.О. в м. Київ у справі за позовом Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2016 року позивач АТ «УкрСиббанк» звернувся до суду із даним позовом, змінивши підставу та предмет позову в жовтні 2021 року, просив в рахунок погашення заборгованості, що виникла внаслідок невиконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитними договорами № 0 від 03 березня 2008 року в розмірі 779929,95 грн., № 0 від 03 березня 2008 року в розмірі 309404,41 доларів США, що еквівалентно 8 233 251,35 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , та земельну ділянку пл. 0,1046 га. за цією ж адресою, що належать відповідачу на праві власності, встановивши спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки майна, здійсненої суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; покласти на відповідача судові витрати.

Заявлені вимоги мотивував тим, що 03 серпня 2008 року банк уклав з відповідачем договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого надав ОСОБА_1 кредит в сумі 631000 грн., а відповідач зобов`язався повертати наданий кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно з додатками до договору, але в будь-якому випадку не пізніше 10 березня 2015 року, якщо не застосовується інший термін повернення кредиту. Також 03 березня 2008 року з відповідачем було укладено з ФОП ОСОБА_1 кредитний договір № 0, за умовами якого відповідачу було надано кредит в сумі 150000 доларів США з терміном повернення не пізніше 03 березня 2015 року. Умовами кредитних договорів передбачено сплату процентів за користування кредитом, а також застосування пені у випадку порушення термінів їх повернення.

В забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника по вказаним договорам відповідач передав в іпотеку позивачу належне йому нерухоме майно, а саме житловий будинок та земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , загальна ринкова вартість яких згідно звітів суб`єкта оціночної діяльності становить 2 385 807 грн.

В зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитних договорів щодо своєчасної сплати кредиту та процентів виникла заборгованість за кредитними договорами, і АТ «УкрСиббанк» звернувся до суду з позовами про стягнення на свою користь з відповідача та фінансового поручителя ТОВ «Авто-Лайн» заборгованості по вказаним договорам. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28 квітня 2014 року позов задоволено та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ТОВ «Авто-Лайн» заборгованість за кредитним договором № 0 в розмірі 312451,10 грн. та судові витрати. Рішенням Господарського суду м. Києва від 07 квітня 2014 року стягнуто солідарно з ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Авто-Лайн» заборгованість за кредитним договором № 0 в загальному розмірі 120653,56 доларів США та судові витрати. Однак станом на сьогодні рішення суду залишаються невиконаними, а заборгованість за кредитними договорами, яка продовжує збільшуватися, не сплачена.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19 грудня 2016 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 22 січня 2019 року, позов задоволено. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитними договорами в розмірі 659750 грн., 181 865,18 доларів США та 3768,14 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме будинок та земельну ділянку, встановлено спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом продажу з прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження».

Постановою Верховного Суду від 14 квітня 2021 року рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції, зазначивши, що суди не перевірили правильність здійсненого банком розрахунку заборгованості ОСОБА_1 , в межах якої позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки, з урахуванням установленого в кредитних договорах строку кредитування та звернення банку до суду з позовом про стягнення заборгованості на підставі ст. 1050 ЦК України, а також суд першої інстанції не надав правової оцінки заяві ОСОБА_1 про застосування наслідків спливу позовної давності та не навів мотивів її відхилення.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26 січня 2022 року в позові відмовлено.

Позивач АТ «УкрСиббанк», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 січня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, стягнути з відповідача судові витрати.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, викладав хронологію розгляду справи, повторно викладав обставини, на які посилався в позові, зазначав, що ст. 17 Закону України «Про іпотеку» передбачені виключні підстави припинення іпотеки, однак жодна з цих підстав не настала, відтак іпотека за договором іпотеки не припинилася і у АТ «УкрСиббанк» наявне право на звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вказував, що позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог, право на яку має позивач, що визначена ним в позовній заяві.

Вказував, що судом першої інстанції не надано належної оцінки тому факту, що АТ «УкрСиббанк» вже звертався з позовами до ОСОБА_1 . Враховуючи направлення вимог про усунення порушень зобов`язань за кредитними договорами, які були направлені 23 вересня 2013 року та 04 жовтня 2013 року, можна зробити висновок, що зверненням АТ «УкрСиббанк» з позовами про стягнення заборгованості за кредитними договорами було перервано позовну давність та на момент звернення стягнення на предмет іпотеки у вересні 2016 року строк позовної давності в даній справі не був пропущений.

Наводив правові висновки Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, вказував, що постанова Верховного Суду від 18 серпня 2021 року в справі № 201/15310/16, врахована судом першої інстанції, застосуванню не підлягала як нерелевантна до спірних правовідносин, оскільки стосується переривання позовної давності вчиненням особою дій, що свідчить про визнання нею свого боргу, а не пред`явленням позову.

Вказував, що при розгляді справи судом не застосовано положень ст. 536 ЦК України щодо розміру процентів за користування чужими грошовими коштами, належним чином не досліджено умови кредитних договорів та не визначено, чи встановлюють кредитні договори проценти за неправомірне користування грошовими коштами та їх розмір, не встановлено домовленість сторін щодо нарахування процентів. Згідно умов договорів, нарахування підвищених процентів відбувається у разі користування коштами понад встановлений договором термін та є мірою відповідальності позичальника за порушення зобов`язання, передбаченою ст. 625 ЦК України, що є триваючим порушенням, право на позов про стягнення цих коштів у кредитора обмежується трьома роками, які передували подачі такого позову.

Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання позичальника сплатити заборгованість за договором не припинилось та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання, відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за весь час прострочення до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання.

Від відповідача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вказував, що твердження позивача про нерелевантність правової позиції Верховного Суду в постанові від 18 серпня 2021 року не відповідає дійсності, оскільки дана правова позиція застосовувалася в конктесті необхідності розмежування вимоги про стягнення боргу за основним зобов`язанням та вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, що ці вимоги є різними вимогами (основною та додатковою) і застосування до додаткових вимог наслідків переривання перебігу позовної давності за основною вимогою не передбачено, при цьому на вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності.

Не погоджувався з посиланням апелянта на ст. 17 Закону України «Про іпотеку» щодо підстав припинення іпотеки, оскільки сплив позовної давності дійсно не передбачено як підстав для припинення зобов`язання, однак сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Судом встановлено, що 03 березня 2008 року АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», та суб`єкт підприємницької діяльності ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 0, за умовами якого банк зобов`язується надати позичальнику, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит в сумі 150000 доларів США, в порядку і на умовах, визначених цим договором, з кінцевим терміном повернення згідно графіку 03 березня 2015 року (а. с. 16 - 27 т. 1).

Згідно п. 1.3.1, 1.3.2 кредитного договору за використання кредитних коштів за цим договором встановлюється процентна ставка в розмірі 13,90 % річних, якщо не встановлена інша ставка згідно умов цього договору. За користування кредитними коштами понад встановлений договором строк процентна ставка встановлюється у розмірі 27,8 % річних, і такий розмір ставки застосовується до всієї простроченої суми основного боргу позичальника за договором.

Також 03 березня 2008 року АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 0, за умовами якого банк зобов`язується надати позичальнику кредит на споживчі цілі в сумі 631000 грн., а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених в даному договорі (а. с. 29 - 43 т. 1).

Згідно п. 1.2.2 кредитного договору позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту, згідно додатку № 1 до договору, але в будь-якому випадку не пізніше 10 березня 2015 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов даного договору та/або згідно умов відповідної угоди сторін.

Згідно п. 1.3.1 кредитного договору за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів процентна ставка встановлюється в розмірі 13,90 % річних, після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов договору. За користування кредитними коштами понад встановлений договором термін банк автоматично нараховує проценти на прострочену суму основного боргу за процентною ставкою в розмірі, збільшеному вдвічі від ставки, вказаної в п. 1.31. Нарахування вищевказаної процентної ставки на прострочену суму основного боргу починається з дня виникнення простроченої суми основного боргу, а саме з наступного дня після дня несплати або неповної сплати платежу, встановленого в договорі. Проценти нараховуються на прострочену суму основного боргу за підвищеною ставкою до моменту погашення такої заборгованості.

03 березня 2008 року АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 уклали договір іпотеки № 78012/6066, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., зареєстрований за № 4946, за умовами якого забезпечується виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитними договорами, в тому числі № 0 та № 0 від 03 березня 2008 року, предметом іпотеки є житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 та земельна ділянка пл. 0,1046 га. з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 75397037, розташована за цією ж адресою, загальна вартість предмету іпотеки становить 2 385 807 грн. (а. с. 44 - 45 т. 1).

За умовами п. 4 договору іпотеки іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов`язання за цим договором або будь-якого зобов`язання, що забезпечено іпотекою за цим договором. Звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, позасудового врегулювання у відповідності до умов цього договору та Закону України «Про іпотеку», з інших, передбачених законодавством України, підстав.

На а. с. 57 - 58 т. 1 знаходяться копії претензій, направлених АТ «УкрСиббанк» на адресу ОСОБА_1 04 жовтня 2013 року, про сплату заборгованості за кредитним договором № 0, яка виникла станом на 24 вересня 2013 року, та 23 вересня 2013 року про сплату заборгованості за кредитним договором № 0, яка виникла станом на 16 вересня 2013 року. Відповідача попереджено про звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання вимог претензій протягом 31 календарного дня.

На а. с. 59 т. 1 знаходяться копії рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення, згідно яких ОСОБА_1 одержано претензії АТ «УкрСиббанк»: за договором № 0 06 жовтня 2013 року та за договором № 0 07 жовтня 2013 року.

Крім того, судом встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28 квітня 2014 року в справі № 759/19616/13-ц задоволено позов ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ТОВ «Авто-Лайн» про стягнення заборгованості, стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 0 від 03 березня 2008 року в розмірі 312451,10 грн. та судовий збір 1562,25 грн. (а. с. 46 - 48 т. 1).

Рішенням Господарського суду м. Києва від 07 квітня 2014 року в справі № 910/896/14 задоволено позов ПАТ «УкрСиббанк» до ФОП ОСОБА_1 , ТОВ «Авто-Лайн» про стягнення заборгованості, стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 0 від 03 березня 2008 року в розмірі 87524,44 доларів США заборгованості за кредитом, 33047,69 доларів США заборгованості за процентами, 55,19 доларів США пені за кредитом, 26,24 доларів США пені за процентами та судовий збір в розмірі 19287,67 грн. (а. с. 49 - 55 т. 1).

Відомостей про виконання рішень судів матеріали справи не містять.

На а. с. 60 - 75 т. 1, 142 - 179 т. 2 знаходяться розрахунки заборгованості ОСОБА_1 за кредитними договорами, виконані позивачем за період з 03 березня 2008 року по 22 серпня 2016 року та по 04 жовтня 2021 року відповідно.

В запереченні на позовну заяву від 26 жовтня 2016 року ОСОБА_1 зробив заяву про застосування позовної давності (а. с. 88 т. 1).

Крім того, при новому розгляді справи судом першої інстанції ОСОБА_1 подано заяву про застосування строків позовної давності від 22 листопада 2021 року, мотивовану тим, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28 квітня 2014 року, яке набрало законної сили, встановлено, що відповідач не виконує зобов`язання за кредитними договорами з вересня 2012 року, зобов`язання відповідача за кредитним договором № 0 не виконуються з серпня 2011 року, а тому з цього часу у позивача виникло право на звернення стягнення на заставлене майно (а. с. 193 - 194 т. 2).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи АТ «УкрСиббанк» в позові про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив із того, що починаючи з 2011 року банк мав право звернутися з вимогою до іпотекодавця з даним позовом, проте позов пред`явлено лише в 2016 року, а відтак позовна давність є пропущеною.

Апеляційний суд не може погодитися із вказаними висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Верховним Судом в постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 509/3589/16-ц (провадження № 61-16895св18) сформульовано правовий висновок, згідно якого сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції висловився тільки щодо пропуску строку позовної давності. Питання щодо обґрунтованості позову банку суд не досліджував, не розглянув заявлених позовних вимог по суті спору.

Так, суд першої інстанції обмежився загальним висновком, що на момент звернення банку до суду з цим позовом відповідач має непогашену заборгованість за кредитними договорами, що є підставою для звернення банку з цим позовом.

При цьому судом першої інстанції не виконано вказівки Верховного Суду в даній справі у постанові від 14 квітня 2021 року, оскільки не перевірено правильності здійсненого банком розрахунку заборгованості ОСОБА_1 , в межах якої позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки з урахуванням установленого в кредитних договорах строку кредитування та звернення банку до суду з позовом про стягнення заборгованості на підставі ст. 1050 ЦК України.

Відтак, передчасними та помилковими є висновки суду першої інстанції щодо задоволення заяви відповідача ОСОБА_1 про застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки структура заборгованості, на стягнення якої має право позивач, судом першої інстанції не досліджувалась.

Крім того, не можуть вважатися релевантними до спірних правовідносин правові висновки Верховного Суду в постанові від 18 серпня 2021 року в справі № 201/15310/16 (провадження № 61-547св21), враховані судом, оскільки в наведеній у мотивувальній частині рішення частини цієї постанови Верховним Судом по суті спору зроблено висновок щодо переривання позовної давності діями позичальника вчиненням дій, що свідчать про визнання ним свого боргу за основним зобов`язанням, а отже правовідносини в даних справах є відмінними.

Заперечення відповідача у відзиві на апеляційну скаргу, що дана правова позиція використовувалася в іншому контексті, ніж вважає позивач в апеляційній скарзі, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом.

Крім того, судом першої інстанції залишено поза увагою, що відповідно до ч. 4 ст. 49 ЦПК України у разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета, підстав позову не допускаються, крім випадків, визначених цією статтею. Зміна предмета або підстав позову при новому розгляді справи допускається в строки, встановлені частиною третьою цієї статті, лише у випадку, якщо це необхідно для захисту прав позивача у зв`язку із зміною фактичних обставин справи, що сталася після закінчення підготовчого засідання, або, якщо справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження, - після початку першого судового засідання при первісному розгляді справи.

Оскільки під час звернення до суду з позовом в 2016 році АТ «УкрСиббанк» не заявляв вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, даними вимогами в жовтні 2021 року фактично змінено підстави та предмет позову та заявлено нову вимогу, у суду першої інстанції після направлення Верховним Судом на новий розгляд до суду першої інстанції даної справи не було передбачених законом підстав для прийняття уточнених позовних вимог банку про стягнення грошових коштів відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Відтак в цій частині вимоги судом вирішуватися не мали і в цій частині заява про збільшення позовних вимог підлягала залишенню без розгляду.

Отже, суд першої інстанції безпідставно прийняв заяву про збільшення позовних вимог та фактично розглянув нові позовні вимоги, які за формою та змістом подані всупереч порядку, передбаченому процесуальним законом.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 14 травня 2021 року в справі № 383/596/15-ц (провадження № 61-16745св19).

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин справи, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, з помилковим врахуванням висновків щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду, відтак судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи заявлені позивачем вимоги, апеляційний суд враховує наступне.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Частина перша статті 35 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вирішуючи по суті позовні вимоги АТ «УкрСиббанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами та перевіряючи розрахунок заборгованості відповідача, апеляційний суд виходить із того, що між сторонами існували кредитні правовідносини, в результаті неналежного виконання зобов`язань за якими у відповідача виникла заборгованість, в зв`язку з чим банком прийнято рішення про дострокове стягнення кредитних коштів.

Зокрема, 03 березня 2013 року було укладено кредитний договір № 0, поточна та прострочена заборгованість за тілом кредиту в розмірі 244574,69 грн. була стягнута з відповідача на користь позивача рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28 квітня 2014 року.

Також 03 березня 2013 року укладено кредитний договір № 0, заборгованість за яким була стягнута рішенням Господарського суду м. Києва від 07 квітня 2014 року, в тому числі заборгованість за кредитом в розмірі 87524,44 доларів США, заборгованість за процентами в розмірі 33047,69 доларів США.

Відомості про виконання судових рішень в матеріалах справи відсутні.

Частково зменшивши вимоги в жовтні 2021 року за даним позовом в частині стягнення заборгованості за кредитом та процентами за користування кредитом, АТ «УкрСиббанк» нарахував заборгованість за кредитним договором № 0 в розмірі 779 929,95 грн., з яких 245744,69 грн. заборгованості за кредитом (яка була встановлена і стягнута рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28 квітня 2014 року), 46033,51 грн. заборгованості за процентами за користування кредитом, нарахованої позивачем згідно розрахунку з 31 березня 2008 року по 31 березня 2015 року.

За кредитним договором № 0 позивачем нарахована заборгованість в розмірі 309 404,41 доларів США, з яких 57524,44 доларів США заборгованість за кредитом (стягнута рішенням Господарського суду м. Києва від 07 квітня 2014 року), 14625,21 доларів США заборгованість за процентами за користування кредитом (стягнуті рішенням Господарського суду м. Києва від 07 квітня 2014 року.

Вимоги про стягнення процентів за користування кредитними коштами за договором № 0 не були заявлені АТ «УкрСиббанк» при зверненні до Святошинського районного суду м. Києва з позовом в 2013 році і не були предметом судового розгляду.

Апеляційний суд погоджується, що відповідно до вимог ст. 1048 ЦК України позивач має право на отримання процентів за користування кредитними коштами за договором № 0 за період з 31 березня 2008 року по 07 листопада 2013 року, тобто по 31 день з дня отримання та невиконання відповідачем вимоги про дострокове повернення кредиту (отримана 07 жовтня 2013 року, а. с. 58 т. 1, кінцева дата виконання 07 листопада 2013 року) в розмірі 32871,46 грн. згідно наданого позивачем розрахунку.

Разом із тим, із розрахунку вбачається, що позивач продовжував нараховувати відповідачу проценти за нарахування кредитом за ст. 1048 ЦК України до дня кінцевої дати розрахунку за кредитами у березні 2015 року, незважаючи на пред`явлення банком вимог про дострокове повернення кредитів 23 вересня 2013 року та 04 жовтня 2013 року.

Апеляційний суд враховує, що припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

За договором № 0 термін повернення кредиту вважається таким, що настав, а кредит - обов`язковим до повернення з дати отримання позичальником відповідної письмової вимоги банку (п. 11.1 договору); за договором № 0 термін дострокового повернення кредиту та сплати плати за кредит вважаються такими, що настали, а кредит і плата за кредит - обов`язковим до повернення і сплати в повному обсязі банку з 32 календарного дня, рахуючи з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) банку про дострокове повернення кредиту та неусунення порушень (п. 6.2 договору).

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, у справі, яка переглядається, вимоги банку про стягнення процентів за договором № 0 після 07 листопада 2013 року (31 день отримання позичальником претензії за умови її невиконання), а за договором № 0 після 06 жовтня 2013 року відповідно (дати отримання претензії позичальником) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Такі правові висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18.

Крім того, постановою Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі № 375/998/15-ц роз`яснено, що оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

З моменту стягнення судами заборгованості за договорами кредиту грошове зобов`язання, яке виникло з кредитних правовідносин, трансформується в зобов`язання, встановлене рішеннями судів, однак позов АТ «УкрСиббанк» в жовтні 2016 року поданий з інших підстав та не містить вимог про стягнення грошових коштів відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за невиконання судового рішення, а нові вимоги про стягнення процентів за користування грошовими коштами понад встановлений договором термін відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, заявлені в жовтні 2021 року з порушенням ч. 4 ст. 49 ЦПК України, залишаються судом без розгляду.

Наведені обставини не позбавляють АТ «УкрСиббанк» можливості звернутися до суду з позовом про стягнення з відповідача сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, за невиконання грошового зобов`язання.

Апеляційний суд також враховує, що відповідачем подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

Відповідно до статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Слід розмежовувати вимогу про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actioinpersonam) та вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки (actioinrem). Вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки «піддається» впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до пункту 1.1 іпотечного договору сторони погодили, що для забезпечення виконання іпотекодавцем боргових зобов`язань за кредитними договорами № 0 та п. 1.3.1 кредитного договору № 0, іпотекодавець цим надає іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно, визначене у статті 3 цього договору («предмет іпотеки»).

Пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня, зазначеного кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту як кінцевого строку виконання її умов.

Такий висновок суду відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленому у постанові від 28 березня 2018 року № 14-10цс18.

Пред`явлення кредитором вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов`язання та зумовлює перебіг позовної давності.

Право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло в кредитора у зв`язку з невиконанням боржником претензій про дострокове повернення кредиту в повному обсязі. При цьому за договором № 0 термін повернення кредиту вважається таким, що настав, а кредит - обов`язковим до повернення з дати отримання позичальником відповідної письмової вимоги банку (п. 11.1 договору); за договором № 0 термін дострокового повернення кредиту та сплати плати за кредит вважаються такими, що настали, а кредит і плата за кредит - обов`язковим до повернення і сплати в повному обсязі банку з 32 календарного дня, рахуючи з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) банку про дострокове повернення кредиту та неусунення порушень (п. 6.2 договору).

Позивач міг пред`явити позов до іпотекодавця протягом трьох років, починаючи від дат отримання/невиконання вимог боржником претензій щодо сплати забезпечених іпотекою зобов`язань.

У статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також, якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності до нового строку не зараховується.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду за вирішенням наявного між сторонами спору. Саме із цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі і переривається перебіг позовної давності.

За змістом статті 264 ЦК України переривання позовної давності передбачає наявність двох строків - до переривання та після нього. Новий строк починає перебіг безпосередньо з того моменту, коли перервався первісний.

Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.

Однією із підстав переривання позовної давності є пред`явлення особою позову.

У зв`язку з неналежним виконанням своїх зобов`язань у січні 2014 року банк звернувся до суду з позовами до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

У зв`язку із цим та з урахуванням вищезазначених норм права, звернувшись до суду із позовами до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості у січні 2014 року, які розглянуті судами по суті, банк перервав строк позовної давності у спорі з відповідачем щодо погашення останнім спірної кредитної заборгованості: за кредитним договором № 0 за вимогами про стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 245744,69 грн., за кредитним договором № 0 за вимогами про стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 57524,44 доларів США та вимогами про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом (ст. 1048 ЦК України) в розмірі 14625,21 доларів США (згідно остаточних позовних вимог банку від 04 жовтня 2021 року).

Тому при зверненні 01 вересня 2016 року до суду із позовом у цій справі щодо тієї ж суми кредитної заборгованості, але шляхом вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, банк не пропустив строк позовної давності

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 24 листопада 2021 року в справі № 361/7076/19 (провадження № 61-9745св21).

Оскільки вимоги про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом за договором № 0 не розглядалися судом раніше і заявлені в цьому позові вперше, до них підлягає застосуванню позовна давність, а відтак з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за період з 01 вересня 2013 року по 07 листопада 2013 року (термін дострокового повернення кредиту) в розмірі 3239,77 грн. згідно наданого позивачем розрахунку.

В решті заборгованість за процентами за договором № 0 стягненню в судовому порядку не підлягає в зв`язку з пропуском АТ «УкрСиббанк» позовної давності за цими вимогами.

Таким чином, загальна сума заборгованості, в рахунок якої підлягає зверненню стягнення на предмет іпотеки в межах даного позову, становить: за договором № 0 в розмірі 57524,44 доларів США заборгованості за кредитом та 14625,21 доларів США заборгованості за процентами за користування кредитом; за договором № 0 в розмірі 245744,69 грн. заборгованості за кредитом та 3239,77 грн. заборгованості за процентами за користування кредитом.

При цьому апеляційний суд не вбачає підстав визначати заборгованість, виражену у доларах США, в еквіваленті національної валюти з огляду на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц (провадження № 14-600цс18), відповідно до якої у разі укладення сторонами кредитного договору, предметом якого є іноземна валюта, суд має ухвалити рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті. Визначення у рішенні еквівалента суми боргу за тілом кредиту та процентами за користування кредитними коштами в національній валюті не відповідає вимогам законодавства.

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); спосіб реалізації предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки. У разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення електронного аукціону ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Апеляційний суд враховує, що на момент пред`явлення даного позову у вересні 2016 року заявлений позивачем спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів відповідав вимогам ст. 39 Закону України «Про іпотеку», відтак приходить до висновку про можливість часткового задоволення вимог, визначивши спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення електронного аукціону.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову.

При зверненні з позовом позивачем понесено судові витрати в розмірі 1378 грн. (а. с. 4 т. 1), при поданні апеляційної скарги - 1515 грн. та 14844,39 грн. (а. с. 142 т. 1, 61, 74 т. 3), разом 17 737,39 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує з відповідача на користь позивача судові витрати пропорційно до задоволення його вимог в розмірі 4 256,97 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 січня 2022 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки про стягнення заборгованості задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 0 від 03 березня 2008 року в розмірі 248 984,46 грн., яка складається з 245744,69 грн. заборгованості за кредитом та 3239,77 грн. заборгованості за процентами за користування кредитом, та за кредитним договором № 0 від 03 березня 2008року в розмірі 72149,65 доларів США, яка складається з 57524,44 доларів США заборгованості за кредитом та 14625,21 доларів США заборгованості за процентами за користування кредитом, звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 03 березня 2008 року № 78012/6066, укладеним Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстрований за № 4946, а саме житловий будинок жилою площею 24,8 кв.м., нежитловою площею 9,5 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 та є власністю іпотекодавця на підставі договору купівлі-продажу нерухомості, зареєстрованого Президентом Київської Універсальної біржі Н.Н. Деточка 18 лютого 1998 року № D8716/1551 та зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації 24 лютого 1998 року, а також земельну ділянку пл. 0,1046 га. з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , та є власністю іпотекодавця на підставі державного акту на право власності на землю серії І-КВ № 143046, виданого на підставі рішення Київської міської ради від 07 липня 1998 року за № 65, кадастровий номер 75397037, встановивши спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом проведення електронного аукціону.

В іншій частині позову Акціонерному товариству «УкрСиббанк» відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» судові витрати в розмірі 4 256,97 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 15 вересня 2022 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.