КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 754/1506/20 Головуючий у суді І інстанції: Лісовська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Сліпченка О.І., Суханової Є.М.,

секретар судового засідання: Гайдаєнко В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в якому просила вселити її до квартири АДРЕСА_1 , зобов`язавши ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та особам які представляють їх інтереси не чинити ОСОБА_1 перешкод у вселенні та проживанні. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є власником 1/9 частини квартири АДРЕСА_1 . Вона неодноразово зверталась до відповідачів з приводу вселення до квартири, однак відповідачі чинять їй перешкоди. Позивач приходить до квартири, але двері ніхто не відчиняє, не дають зайти до помешкання.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 13 липня 2022 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, вважає рішення таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовувала зокрема тим, що відмовляючи у задоволенні позову суд не врахував та порушив баланс інтересів співвласників спірної квартири. Зазначає, що суд не взяв до уваги, що позивачка неодноразово у позасудовому порядку, враховуючи неприязні стосунки між сторонами спору вчиняла дії щодо врегулювання конфлікту з приводу користування або розпорядження спірною квартирою, які не принесли результату.

Також в обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що не погоджується з твердженням суду про те, що у спірній квартирі відсутня окрема кімната, що хоча б приблизно відповідала долі позивачці у праві власності на вказану квартиру. Позивачка вважає, що у разі недосягнення згоди між сторонами щодо спільного користування помешканням суд вправі врегульовувати дане питання враховуючи наявні можливості квартири та відступати від ідеальних часток у праві власності.

Звернула увагу суду, що беззаперечно така можливість в даному приміщенні є, так як, квартира трьохкімнатна і співвласників квартири також три особи. При цьому, одна із власниць неодноразово звертала увагу суду, що не проживає разом з матір'ю у спірній квартирі та з'являється там дуже рідко.

14 листопада 2022 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зокрема зазначає, що позивачці належить 6,8 кв.м. від загальної площі квартири, що відповідає її частині у розмірі 1/9. Дана частина є незначною. Кімнати, яка б відповідала її частці у квартирі немає. Вказала, що протягом тривалого часу між позивачем та відповідачем склалися неприязні стосунки, чому сприяла систематична неправомірна поведінка позивача. Зазначила, що ОСОБА_2 неодноразово пропонувала ОСОБА_1 придбати її незначну частку квартири за договірною ціною, однак після тривалих переговорів спроби домовитися виявилися невдалими.

Також ОСОБА_2 зазначила, що позивач не цікавиться своїм майном, не бере участі у його утриманні шляхом оплати частини комунальних платежів та інших платежів, не зареєстрована та не проживає у квартирі АДРЕСА_1 та ніколи в ній не була зареєстрована та не проживала, а тому вважає, що і сама позивачка належну їй частку розміром 6,8 кв.м. вважає незначною.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачці відповідно до наявних правовстановлюючих документів належить на праві власності лише 1/9 частина спірної квартири, що становить лише 6,8 кв.м. від загальної площі у квартирі, однак у квартирі відсутня окрема кімната, що хоча б приблизно відповідала долі позивачці у праві власності на вказану квартиру.

Також суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не вчиняла будь-яких дій з приводу захисту свого права власності, зокрема, не намагалася вселитися до спірної квартири, зі скаргами чи заявами до правоохоронних органів стосовно неправомірних (на її думку) дій відповідачів не зверталася. Також позивачкою не доведено факт того, що відповідачі чинять перешкоди у здійсненні нею права власності.

Однак, такі висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що спірним жилим приміщенням є трикімнатна квартира АДРЕСА_1 .

Співвласниками вказаної квартири є позивачка ОСОБА_1 , відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Позивачка є власником 1/9 частини квартири АДРЕСА_1 , згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.02.2017 року.

Відповідачка ОСОБА_2 є власником 2/9 частин квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.02.2017 року та 1/3 частини на підставі свідоцтва про право власності на житло від 31.07.2006 року.

Відповідачка ОСОБА_3 є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 31.07.2006 року.

Спірна квартира складається з 3 кімнат, площею 17 кв.м., 14,8 кв.м. та 14,8 кв.м., загальною площею 61,6 кв.м., жилою площею 41,2 кв.м., що підтверджується технічним паспортом на квартиру.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11.04.2019 року ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 про припинення права на частку у спільному майні. Рішення суду набрало законної сили.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 зазначала, що вона немає можливості належним чином користуватись 1/9 частиною квартири, яка їй належить на праві власності, оскільки, відповідач чинить їй в цьому перешкоди, а письмові звернення позивача про вселення залишаються без відповіді.

Відповідно до глави 23 ЦК України громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

На підтвердження порушення своїх прав в частині неможливості користуватися власним майном ОСОБА_1 надала суду докази звернення 21 травня 2019 року до ОСОБА_2 з вимогою про вселення (а.с. 7 том 1). Даний факт не заперечувався відповідачем і знайшло своє підтверждення доданому до позовної заяви листі-відповіді на вказану вимогу від 11 листопада 2019 року (а.с. 4-6 том 1).

Доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, про те, що частка позивача на оспорювану квартиру є незначною, кімнати, яка б відповідала її частці у квартирі немає не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки як встановлено, позивач є таким же співвласником спірної квартири, як і відповідачі, між сторонами існує конфлікт щодо користування квартирою, який має тривалий характер, між співвласниками не визначено порядок користування житловим приміщенням, у зв`язку з цим позивач не має можливості мешкати в спірній квартирі через перешкоди, які створюються відповідачами, а тому порушене право позивача, як власника майна, на користування цим майном.

Також апеляційний суд не приймає до уваги посилання відповідача у відзиві на апеляційну скаргу про те, що позивач ОСОБА_1 має власне інше житло, а саме є власницею 1/4 частини 3-кімнатної квартири по АДРЕСА_2 , оскільки наявність у особи на праві власності іншого житла не позбавляє її гарантованого Конституцією України права вільно володіти своїм майном та вимагати вселення.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо суд першої інстанції не врахував та порушив баланс інтересів співвласників спірної квартири, оскільки власник має право користуватися майном (власністю). У сторін ідеальні частки у майна, а тому посилання суду першої інстанції на не можливість користування конкретними кімнатами у спірній квартирі не грунтуються на законі.

З урахування викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про вселення.

Також колегія суддів погоджується з посиланням ОСОБА_1 в апеляційні скарзі на правові висновки Верховного Суду щодо встановлення порядку користування майном (квартирою), які містяться зокрема в постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі №645/6898/15-ц (провадження №61-3451св21).

Встановлено, що у прохальній частині позовної заяви у позовній вимозі про зобов'язання відповідачів та особам які представляють їх інтереси не чинити позивачу перешкод у вселенні та проживанні, не містить конкретно визначеного кола осіб стосовно такого зобов'язання, а тому в цій частині позовних вимог слід відмовити.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що житлові та майнові права позивача було порушено відповідачами.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову в частині вселення, оскільки відповідачі неправомірно чинять їй перешкоди у користуванні вказаним майном, що не заперечується самими відповідачами. ОСОБА_1 є власником 1/9 частини квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом (а.с. 152 том 1), а тому позовні вимоги про вселення підлягають задоволенню.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі по 420,40 грн. з кожного, що складає 840,80 грн - сплачений судовий збір про подачі позову.

В апеляційній інстанції судовий збір за подачу апеляційної скарги складав - 1261,20 грн, однак апелянта було звільнено від сплати судового збору за подачу апеляційної скарги, тому з відповідачів за понесені судові витрати в апеляційній інстанції слід стягнути судовий збір в дохід держави у розмірі 630 грн 60 коп. з кожного.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального, і порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог у відповідності до ст. 376 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 376 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 липня 2022 рокускасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1 . В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені судові витраті зі сплати судового збору у розмірі по 420,40 грн з кожного.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір у розмірі по 630 грн 60 коп. з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови буде складено «12» грудня 2022 року.

Головуючий суддя Л. П. Сушко

Судді О. І. Сліпченко

Є. М. Суханова