Дата документу 30.11.2022 Справа № 314/2493/20
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 314/2493/20 Пр. № 22-ц/807/1937/22 Головуючий у 1-й інстанції Кіяшко В.О. Повний текст рішення складено 21.02.2022 року. Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 10 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності на Ѕ частину жилого будинку

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 2-3), в якому просила: - витребувати у відповідача правовстановлюючі документи на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: договір купівлі-продажу від 07.12.2005 року; технічний паспорт на будинок та інші документи; - встановити юридичний факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без реєстрації шлюбу у період з липня 2003 року по 15.04.2006 року; - викликати до суду в якості свідків, які підтвердять факт спільного проживання таких осіб: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; - визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що з липня 2003 року вона проживала однією сім`ю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 . Спочатку вони проживали у матері відповідача за адресою: АДРЕСА_2 , вели спільне господарство, мали спільний бюджет, фактично виконували права та обов`язки подружжя, тобто проживали однією сім`єю як чоловік та жінка. 07 грудня 2005 року сторони за спільні кошти згідно договору купівлі-продажу від 07.12.2005 купили житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на будинок був оформлений на відповідача. 15.04.2006 позивач ОСОБА_5 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Вільнянського районного управління юстиції Запорізької області, актовий запис № 40. ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народилась донька ОСОБА_6 .Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 20.06.2015 року шлюб між сторонами розірваний. Позивач вважає, що так як будинок був придбаний під час коли вона проживала однією сім`єю з відповідачем спірний будинок є спільною власністю.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Кіяшко В.О. (а.с. 14).

Ухвалою суду першої інстанції від 03 серпня 2020 року (а.с. 15-17) провадження у цій справі відкрито в порядку загального позовного провадження.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 10 лютого 2022 року (а.с. 134-139), з урахуванням ухвали суду першої інстанції від 15 вересня 2022 року про виправлення описки (а.с. 173), позов ОСОБА_2 у цій справі задоволено.

Встановлено юридичний факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 без реєстрації шлюбу у період з липня 2003 року по 15.04.2006 року.

Визнано житловий будинок АДРЕСА_1 спільним майном подружжя.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати в сумі 840,80 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 149-158) просив рішення суду першої інстанції у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у цій справі відмовити у повному обсязі.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кримську О.М. та Маловічко С.В. (а.с. 166).

В автоматизованому порядку суддею Подліяновою Г.С. у цій справі замінено суддю Кримську О.М. у зв`язку із тривалою відпусткою останньої (а.с. 177-178).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 20 вересня 2022 року (а.с. 179), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду (а.с.180), з урахуванням навантаження судді-доповідача та колегії суддів апеляційного суду (в Запорізькому апеляційному суді працює фактично 15 суддів, з яких 11 суддів складають судді судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень).

Позивач ОСОБА_2 в особі представника за дорученням - адвоката Железняк Л.В. (а.с.190) подала апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі (а.с. 186-189).

Відповідач ОСОБА_1 подав апеляційному суду відповідь на вищезазначений відзив сторони позивача (а.с. 191- 203), в якій у тому числі зазначав, що останній підлягає залишенню без розгляду, оскільки він поданий з пропуском встановленого апеляційним судом 15- денного строку на його подачу з дня отримання ОСОБА_2 копії ухвали про відкриття апеляційного провадження у цій справі - 30.09.2022 року.

Ухвалою апеляційного суду (а.с. 210) у задоволенні заяви ОСОБА_7 , як представника ОСОБА_1 за довіреністю (а.с. 204-209), яка не є адвокатом (належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні) і не була раніше учасником цієї справи у суді першої інстанції, враховуючи, що дана справа не віднесена до категорії малозначних, про її участь у режимі відеоконференції у цій справі в апеляційному суді відмовлено.

В порядку ст. 12 ч. 5 ЦПК України відповідачу ОСОБА_1 повторно роз`яснено (а.с.223) питання неможливості участі у цій справі в режимі відеоконференції в апеляційному суді в якості його представника - ОСОБА_7 за довіреністю (клопотання а.с. 212-222) при вищевикладених обставинах.

Відповідач ОСОБА_1 через «Електррнний суд» подав апеляційному суду для долучення до матеріалів цієї справи додаткові докази у цій справі (а.с. 224-239).

У дане судове засідання належним чином повідомлений апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи (а.с. 180 а) відповідач ОСОБА_1 не з`явився, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістив, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавав.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю відповідача ОСОБА_1 за присутністю позивача ОСОБА_2 та представника останньої за дорученням - адвоката Железняк Л.В. (а.с. 185).

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Ухвалою апеляційного суду від 30 листопада 2022 року, постановленою протокольно (без виходу до нарадчої кімнати) апеляційний суд ухвалив розглядати дану справу у даному судовому засіданніз урахуванням вищезазначеного відзиву сторони позивача на апеляційну скаргу відповідача у цій справі.

Оскільки, підстави для залишення останнього без розгляду апеляційним судом, зазначені відповідачем в його відповіді на цей відзив (а.с.192), не знайшли свого підтвердження у цій справі. Так як апеляційним судом було встановлено, що вказаний відзив подано стороною позивача у встановлений апеляційним судом строк - 15 днів - 28.10.2022 року з дати отримання вперше 27.10.2022 року копії ухвали апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження у цій справі та копії вищезазначеної апеляційної скарги відповідача позивачем ОСОБА_2 в особі її представника - адвоката Железняк Л.В. безпосередньо в апеляційному суді під час ознайомлення із матеріалами цієї справи (заява а.с. 184). Останнє не спростовуються матеріалами цієї справи.

При цьому, позивач ОСОБА_2 наполягала на тому, що 30.09.2022 року вона нічого від апеляційного суду не отримувала, про дату судового засідання дізналась від свого представника ОСОБА_8 , після огляду у судовому засіданні в апеляційному суді поштового повідомлення (а.с. 183 б), наявного у матеріалах цієї справи, позивач наполягала на тому, що на ньому не її підпис, з літа у спірному будинку живе її «колишній чоловік» - відповідач ОСОБА_1 із «новою дружиною», тому він міг отримати 30.09.2022 року поштову кореспонденцію на її ім`я від апеляційного суду замість неї та не передати її їй.

Заслухавши у даному судовому засіданні доповідь судді-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2 та представника останньої - ОСОБА_9 , які у тому числі на запитання апеляційного суду зазначали, що проти задоволення апеляційної скарги відповідача вони заперечують, належних доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі достатньо було надано суду першої інстанції стороною позивача, жодна із сторін не перебувала в іншому зареєстрованому шлюбі у період, в якій позивач у цій справі просила встановити вищезазначений факт, щодо змін у законодавстві лише з 01.01.2004 року не заперечують, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали цієї справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 у цій справі підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 374 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п.1).…змінити рішення (п.2).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 376 ЦПК України підставами для …зміни рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ст. 376 ч. 4 ЦПК України).

В силу вимог ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд, першої інстанції, правильно задовольняючи позов позивача у цій справі, правильно керувався ст. ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України та правильно виходив із такого.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що з липня 2003 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Спочатку вони проживали у матері відповідача за адресою: АДРЕСА_2 , вели спільне господарство, мали спільний бюджет, фактично виконували права та обов`язки подружжя, тобто проживали однією сім`єю як чоловік та жінка.

07 грудня 2005 року сторони за спільні кошти згідно із договором купівлі-продажу від 07.12.2005 (копія а.с. 34-35) купили житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на будинок було зареєстровано на відповідача (а.с. 36-37, інформація із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.10.2019 року а.с. 12).

15.04.2006 року позивач ОСОБА_5 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Вільнянського районного управління юстиції Запорізької області, актовий запис № 40 (свідоцтво про шлюб, копія а.с. 8).

ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народилась спільна донька ОСОБА_6 (свідоцтво про народження, копія а.с.9).

20.06.2015 року рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області шлюб між сторонами розірваний, яке набрало законної сили 02.07.2014 року (копія а.с. 11).

Оскільки, це підтверджується дослідженими судом першої інстанції у цій справі належними доказами у вигляді:

- письмових доказів (свідоцтво про шлюб сторін - копія а.с.8, свідоцтво про народження спільної дитини - копія а.с. 9, виписка з пологового будинку щодо новородженого, у тому числі щодо строків народження дитини - копія а.с.10, рішення про розірвання шлюбу - копія а.с. 11, інформація з Державного реєстру речових прав - копія а.с. 12, довідка з місця проживання - а.с. 13, договір купівлі-продажу будинку - копія а.с. 34-35, витяг а.с. 36-37, технічний паспорт на будинок - а.с. 38-42, трудова книжка ОСОБА_2 - копія а.с. 49-50, медична картка ОСОБА_2 з датою заповнення від 26.10.2005 року із зазначенням місця проживання - адреси спірного будинку - а.с. 51, акти щодо проживання - а.с. 52-57, відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків ОСОБА_2 - а.с. 74 тощо),

- спільними фотокартками із датами (а.с. 71-73),

- показів свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (а.с. 88-89) у тому числі.

Так, допитана в якості свідка двоюрідна сестра відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_10 (а.с.89), яка зазначала, що з 2002 року ОСОБА_12 почав зустрічатися з ОСОБА_13 , а з 2003 р. вони почали спільно проживати, вели спільне господарство, обробляли огород, мали спільні кошти за які купували харчі та одяг, робили ремонт в будинку в якому разом проживали. Спочатку вони проживали у матері відповідача, а потів в грудні 2005 року придбали спільний будинок.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна об`єкта нерухомого майна за № 201613593 від 23.10.2019 року, 07.12.2005 року був придбаний житловий будинок по АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано на відповідача ОСОБА_1 (а.с. 12, 34-35, 36, 37, 38-42).

Посилання відповідача на те, що будинок був придбаний за гроші, надані його матір`ю в дарунок, суд першої інстанції правильно вважав непідтвердженими у цій справі жодним належним доказом. При цьом,у доданий до відзиву кредитний договір від 28.09.2005 року (а.с. 29) стосується видачі грошових коштів для ремонту будинку ОСОБА_14 . Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування відповідача ОСОБА_1 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідач ОСОБА_1 не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову позивача у цій справі та, відповідно, у спростування останнього.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги відповідача.

Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасник справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте, не можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги у цій справі в якості доказів, передбачених ст. 367 ч. 3 ЦПК України, надані апеляційному суду відповідачем ОСОБА_1 докази:

-які датовані датою після ухвалення оскаржуваного рішення у цій справі (10.02.2022 року), а саме: довідка від 18.04.2022 року відносно ОСОБА_15 (а.с. 231), довідка Виконавчого комітету Павлівської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 23.11.2022 року щодо проживання осіб у спірному будинку (а.с. 232), довідка відносно ОСОБА_1 від 10.04.2022 року (а.с. 236); письмові пояснення ОСОБА_15 від 01.12.2022 року (а.с. 229);

-взагалі будь-які письмові пояснення ОСОБА_15 та ОСОБА_14 на адресу апеляційного суду (а.с. 227-230), оскільки останні надавали ці пояснення на свій розсуд не як свідки та не попереджались судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві покази тощо, відповідач ОСОБА_1 у суді першої чи апеляційної інстанцій не заявляв клопотання про допит цих осіб в якості свідків у цій справі та, відповідно, останнє не могло бути і не було предметом розгляду суду у цій справі.

Суд першої інстанції при вирішенні цієї справи правильно виходив із такого.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999 р. за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства.

П. 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, і т.п.

Згідно вимог ч.4 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Поняття сім`ї, яке сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбу. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Встановлення вказаного факту позивачу необхідно для реалізації положень ст. 74 СК України.

Згідно зі ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл.8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю.

Відповідно до Хартії прав сім`ї, сім`я це щось більше, ніж просто правова, суспільна чи економічна одиниця, це спільнота любові і солідарності, це те місце, де зустрічаються різні покоління і допомагають один одному зростати у людській мудрості та узгоджувати індивідуальні права з іншими вимогами суспільного життя. Альтернативою шлюбу є конкубінат, тобто фактичне спільне проживання жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу. Жінка та чоловік мають на це право і відповідно право на повагу до свого вибору з боку держави та суспільства.

Ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. При цьому органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини зауважив, що відносини де - факто, як і відносини, що ґрунтуються на шлюбі, можуть вважатись сімейним життям. У справі «Джонстон проти Ірландії» (справа номер ECH-1986-S-006) було встановлено, що заявники прожили спільно близько 15 років. На цій підставі Європейський суд зробив висновок, що вони складали сім`ю, а тому мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв`язок існує поза шлюбом.

Конституційне право на особисту свободу дає підстави для висновку про те, що людина має право сама вибирати форму організації свого сімейного життя. Закон не може їй цього диктувати, як і того, з ким людина має проживати однією сім`єю, за винятком лише певних обмежень, які сформульовані у статті 3 Сімейного кодексу України.

Варто зазначити, що проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною, визначеною законом підставою для виникнення у них прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Так, судом першої інстанції правильно під час розгляду цієї справи згідно, у тому числі, із показами свідків ОСОБА_11 (а.с.88) та ОСОБА_10 (а.с. 89) встановлено, що в період сумісного проживання, за спільні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбали житловий будинок по АДРЕСА_1 . Також вказаний факт підтверджується чисельними фото (а.с.71-73), які зроблені в період часу з 2003 по 2005 роки, на двох фото на стінах висять календарі за 2002 рік (а.с.73), що підтверджує дату коли саме були зроблені фото, окрім цього на зворотній стороні наданих фото - міститься дата коли саме були виготовлені фото - 06.07.2005рік (а.с.72).

Згідно із випискою з пологового будинку № 309 від 04.08.2006 (а.с.10), спільна дитина сторін була народжена на 40-му тижні вагітності, та відповідно до вказаних у виписці даних, суд першої інстанції міг «припустити» дату зачаття спільної дитини, а саме: 07.2006 - 9 місяців = жовтень 2005 року. Вказана обставина свідчить про спільне проживання сторін як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Таким чином, надані суду першої інстанції докази дійсно свідчать про факт того, що сторони з 2003 року проживали однією сім`єю.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

За змістом ст.60 СК України належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається, крім іншого, і спільністю участі чоловіка, жінки коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного, для правильного застосування ст.74 СК України у системному зв`язку зі ст.60 СК України при вирішення спору щодо визнання майна спільною сумісною власністю, суд повинен установити джерело його набуття.

Згідно із ч.4 ст.368 ЦК України майно набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

З аналізу вказаних норм випливає, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно, майно придбане в період спільного проживання визнається спільною сумісною власністю згідно з вимогами ст. 74 СК України.

Набуваючи у власність майно, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання цим майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 Сімейного кодексу України).

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Вирішуючи питання про поділ вищезазначеного будинку, суд першої інстанції правильно не вбачав підстав для порушення принципу рівності часток співвласників у майні, яке є спільною сумісною власністю.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача про можливість встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без реєстрації шлюбу у період у тому числі станом на дату придбання вищезазначеного будинку (07 грудня 2005 року) по 15.04.2006 року та визнання за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом із тим, суд, першої інстанції,

- правильно встановивши на підставі наявних у цій справі матеріалів та доказів сторони позивача факт проживання сторін у цій справі - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу, у період з липня 2003 року по 15.04.2006 року;

- міг за рішенням суду у цій справі встановити цей факт лише, починаючи лише з 01.01.2004 року.

Оскільки, інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство Сімейним кодексом України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, а саме: 01 січня 2004 року.

Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР, який діяв до 01 січня 2004 року, таких положень не містив.

При цьому, апеляційним судом встановлено, що зміна початку періоду встановлення судом факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу у цій справі при вищевикладених встановлених апеляційним судом обставинах, не спростовує правильність вирішення цієї справи по суті судом першої інстанції.

І хоча, дійсно відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України, який набрав законної сили з 01.01.2004 року, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, який набрав законної сили з 01.01.2004 року, суди повинні встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно (постанова Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі № 6-97цс11).

Для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Ч. 2 ст. 3 СК України, який набрав законної сили з 01.01.2004 року, визначає, що, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

З наведеного положення випливає ознака подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї, наявність усталених відносини, що притаманні подружжю, спільне проживання.

Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету, а інше не встановлено письмовою угодою між ними (Постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13).

Отже, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди повинні встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Згідно з ч. 4 ст. 368 ЦК України, який набрав законної сили з 01.01.2004 року, майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що у тому числі у період з 01 січня 2004 року по 15.04.2006 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели разом спільне господарство, мали спільний бюджет, взаємні права та обов`язки, тобто що між ними в цей період часу мали місце усталені відносини, що притаманні подружжю у розумінні ст. 74 СК України, який набрав законної сили з 01.01.2004 року.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 у спростування останнього фактично дублюють доводи його заперечень проти позову позивача у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію відповідача ОСОБА_1 у цій справі, яку він вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою, є безпідставними, ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України.

Суд першої інстанції розглянув дану справу в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

Описки в оскаржуваному рішенні суду у цій справі, не можуть бути підставою для скасування апеляційним судом правильного по суті рішення суду першої інстанції у цій справі за результатами розгляду вищезазначеної апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 у цій справі, а були виправлені (ухвала суду першої інстанції від 15 вересня 2022 року - а.с. 173) та можуть бути виправлені у подальшому судом першої інстанції за власною ініціативою чи за заявою учасників цієї справи в порядку ст. 269 ЦПК України.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи.

За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 10 лютого 2022 року у цій справі змінити, вказавши початок періоду встановлення судом факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу у цій справі - з 01.01.2004 року, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Встановлено, що рішенням, що оскаржується, суд першої інстанції не вирішував у цій справі питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, а тому останнє також в апеляційному порядку не переглядалось. Однак, воно може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою учасників цієї справи в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України.

Також, в разі лише часткового задоволення апеляційної скарги відповідача при вищевикладених обставинах, відповідач ОСОБА_1 не має права в порядку ст. 141 ч. ч. 1, 13 ЦПК України права на компенсацію за рахунок позивача ОСОБА_2 будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст.ст. 12, 81-82, 89, 367-368, 371 - 372, 374 - 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 10 лютого 2022 року у цій справі змінити, вказавши початок періоду встановлення судом факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу у цій справі - з 01.01.2004 року.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 01.12.2022 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Подліянова Г.С.