П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2022 року м. Київ

Справа № 761/32582/21

Провадження: № 22-ц/824/10513/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Вербової І. М., Нежури В. А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Семка Володимира Юрійовича в інтересах ОСОБА_1

на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 червня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Осаулова А.А.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейд Хауз 1991» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку і за затримку виплати розрахунку при звільненні,

у с т а н о в и в:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона працювала в ТОВ «Трейд Хауз 1991», а 30.06.2020 року була звільнена за угодою сторін. В день звільнення відповідач не провів з нею повний розрахунок, що було встановлено в ході інспекційного відвідування працівниками ГУ Держпраці у Київській області. Лише 28.01.2021 року відповідач перерахував позивачу заробітну плату за квітень-травень 2020 року. Також при звільненні їй, позивачці, не було виплачено компенсацію за невикористану відпустку за період з 01.10.2015 року по 30.06.2020 року, у розмірі 21 641,16 грн. При проведенні інспекційного відвідування вона, позивачка, дізналась про наявність наказів про надання відпустки за її заявами, однак, такі заяви вона не писала, не підписувала та відповідачу не подавала. Оскільки станом на 28 лютого 2021 року їй, окрім заробітної плати, не було виплачено компенсацію за невикористані дні відпусток, а тому середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні розраховується за період з 01.07.2020 року по 11.10.2021 року. З урахуванням уточнення позовних вимог просила суд стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки виплати заробітної плат при звільненні у розмірі 95 000 грн, компенсацію за 138 днів невикористаної відпустки у розмірі 20 386,60 грн, та компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням терміну виплати заробітної плати у розмірі 510 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 14 червня 2022 року позов ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку і за затримку виплати розрахунку при звільненні залишено без задоволення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Трейд Хауз 1991» кошти судових витрат на правничу допомогу в сумі 4000 грн.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Семко В.Ю. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції необґрунтовано не взяв до уваги , що 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням корона вірусної хвороби», яким строки, визначені ст. 233 КЗпП, продовжуються на строк дії карантину. На час звільнення позивачки, виплати їй заробітної плати та пред`явлення вказаного позову до суду діяв карантин, а тому ОСОБА_1 не пропустила строк на звернення до суду із вказаним позовом. При цьому, відмовляючи у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку на звернення до суду із вказаним позовом, суд першої інстанції не встановив факту обґрунтованості чи не обґрунтованості позовних вимог, зокрема, щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Також вказав, що при зверненні до суду із позовом ОСОБА_1 клопотала про витребування у відповідача оригіналів наказів про надання відпусток для подальшого їх дослідження та/або призначення почеркознавчої експертизи. Однак, суд першої інстанції ухвалив судове рішення на підстав копій цих наказів, які ставляться під сумнів позивачем. Отже, відповідно до вимог ст. 95 ЦПК України, суд першої інстанції не повинен був брати до уваги вказані наказі. При цьому, докази надання відповідачці відпусток в матеріалах справи відсутні.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 14 вересня 2022 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Ясинецький О.А. в інтересах ТОВ «Трейд пауз 1991» заперечував проти апеляційної скарги та вказав, що згідно Закону України № 731-ІХ продовжені процесуальні строки закінчились 06.08.2020 року, а тому позивачка пропустила строк позовної давності на звернення до суду із вказаним позовом. Також вказав, що заявлений до стягнення розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є явно завищеним, а тому може бути зменшений судом, про що вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/14.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 з 30.09.2015 року працювала менеджером в ТОВ «Трейд Хауз 1991».

30 червня 2020 року ОСОБА_1 була звільнена з роботи за згодою сторін.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що обставини наявності заборгованості з компенсації за 130 днів невикористаної відпустки в розмірі 20386,60 грн. позивачем не доведені належними, допустимими і достовірними доказами, а тому підстави для стягнення вказаних коштів відсутні. Також позивачка пропустила визначений статтею 233 КЗпП України строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини грошових коштів у зв`язку з порушенням терміну виплати заробітної плати при звільненні. Вимоги позивачки про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку з невиплатою компенсації за невикористану відпустку є похідними від вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку, а тому суд вважав, що у задоволенні позову в цій частині також необхідно відмовити.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитись із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" внесено зміни до КЗпП України та глава ХІХ Прикінцеві положення вказаного Кодексу викладена у наступній редакції: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобіганню поширення коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначенні статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".

Зазначені законодавчі зміни набули чинності з моменту опублікування Закону №540-ІХ, тобто, з 02 квітня 2020 року.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу "COVID-19" з 12 березня 2020 року на усій території України установлено карантин, який у подальшому постановами Кабінету Міністрів України продовжувався.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19», із подальшими змінами, на усій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року до 31 липня 2020 року, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392, враховуючи зміни, внесені постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2020 року № 500.

Дію карантину, встановленого цією постановою, продовжено з 1 серпня до 19 грудня 2020 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року № 641, враховуючи зміни, внесені постановами Кабінету Міністрів України від 26 серпня 2020 року № 760, від 13 жовтня 2020 року № 956, від 9 грудня 2020 року № 1236.

В подальшому, дію карантину, встановленого цією постановою, продовжено з 19 грудня 2020 року до 31 серпня 2022 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236, враховуючи зміни, внесені постановами Кабінету Міністрів України від 17 лютого 2021 року № 104, від 21 квітня 2021 року № 405, від 16 червня 2021 року № 611, від 11 серпня 2021 року № 855, від 22 вересня 2021 року № 981, від 15 грудня 2021 року № 1336, від 23 лютого 2022 року № 229, від 27 травня 2022 року № 630.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем, з урахуванням приписів Закону №540-ІХ, строк для звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні пропущено не було, а тому висновки суду першої інстанції про зворотне є помилковими.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи відзиву на апеляційну скарну про те, що згідно Закону України № 731-ІХ продовжені процесуальні строки закінчились 06.08.2020 року, оскільки положення вказаного Закону стосувались виключно удосконалення норм Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України в частині перебігу процесуальних строків під час дії карантину, а не строків, визначених у статті 233 КЗпП.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості є однією із основних засад судочинства (пункт 3 частина перша статті 129 Конституції України).

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз статей 116, 117 КЗпП України дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП України настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП України.

Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця (власника або уповноважений ним орган).

За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Матеріали справи свідчать, що заробітна плата позивачки за квітень-травень склала 8 050 грн.

Робочі дні у квітні-травні 2020 року - 40 днів.

Середньоденна заробітна плата складає (8050) : 40 робочий день) = 201,25 грн.

Кількість робочих днів затримки розрахунку при звільненні - 212 днів (01.07.2020 року-28.01.2021 року).

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Отже, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 201,25 грн х 212 дні = 42 665 грн (сума визначена без відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів).

За таких обставин з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні у розмірі 42665 грн.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Оцінка втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру, суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Аналогічних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) та неодноразово підтверджених Верховним Судом, зокрема у постановах від 08 квітня 2020 року у справі № 569/7584/18, від 08 липня 2020 року у справі № 761/17815/18, від 08 липня 2020 року у справі № 569/13794/18, від 29 липня 2020 року у справі № 212/6331/19, від 02 грудня 2020 року у справі № 152/1957/15-ц, від 27 січня 2021 року у справі № 332/3682/17, від 29 березня 2021 року у справі № 760/23306/17, від 16 квітня 2021 року у справі № 761/11253/19, від 09 червня 2021 року у справі № 213/817/20, від 09 червня 2021 року у справі № 213/719/20.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, колегія суддів вважає, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам справи, є розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивачці виплат, що становить 10 000 грн.

Підстав для відступу від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 359/1022/18, колегією суддів не встановлено.

Щодо вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку колегія суддів ураховує наступне.

За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Згідно частин 1,2 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 7 ст. 81 ЦПК України).

За змістом частини першої статті 83 КЗпП України, частини першої статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Чинним трудовим законодавством передбачено, що обов`язок довести відсутність своєї вини покладається на роботодавця.

Згідно до наданих суду належним чином завірених заяв та наказів, ОСОБА_1 перебувала в щорічній основній відпустці з 01.08.2016 року по 21.08.2016 року (21 день) згідно наказу від 18.07.2016 року, з 26.12.2016 року по 15.01.2017 року (19днів) згідно наказу від 12.12.2016 року, з 03.07.2017 року по 23.07.2017 року (21 день) згідно наказу від 20.06.2017 року, з 26.12.2017 року по 31.12.2017 року (6 днів) згідно наказу від 18.12.2017 року, з 30.07.2018 року по 23.08.2018 року (18 днів) згідно наказу від 16.07.2018 року, з 26.12.2018 року по 13.01.2019 року (17 днів) згідно наказу від 10.12.2018 року, з 01.07.2018 року по 28.07.2019 року (28 днів) згідно наказу від 19.06.2019 року, з 24.01.2020 року по 31.01.2020 року ( 8 днів) згідно наказу від 22.01.2020 року, тобто, у періоди, які заявлені позивачкою у позові (а.с. 64-87).

Вказані вище заяви ОСОБА_1 та накази завірені відповідачем належним чином у відповідності до вимог ст. 95 ЦПК України, а тому у суду першої інстанції були відсутні підстави не приймати до уваги вказані письмові документи.

Так, ОСОБА_1 заперечувала підписання нею усіх заяв про надання відпусток, окрім заяви, яка стосувалась періоду з 24.01.2020 року по 31.01.2020 року (8днів), однак клопотань про призначення почеркознавчої експертизи як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції не заявляла. При цьому, відсутність в матеріалах справи оригіналів вказаних документів не позбавляло позивачку права на заявлення такого клопотання.

Вимог про визнання недійсними наказів про надання відпусток ОСОБА_1 в рамках даного позову не заявлено, а тому за відсутності належних та допустимих доказів такі посилання позивачки є лише припущенням.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обставини наявності заборгованості щодо компенсації за 130 днів невикористаної відпустки в розмірі 20386,60 грн. позивачкою не доведені належними, допустимими і достовірними доказами, а тому підстави для стягнення вказаних коштів відсутні. Оскільки вимоги позивачки про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку з невиплатою компенсації за невикористану відпустку є похідними від вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку, а тому суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні в цій частині.

Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться).

Отже, на підставі Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсації підлягають виключно суми, які були нараховані, проте своєчасно не виплачені.

Пунктом 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ від 21 лютого 2001 року № 159, передбачено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Так, сумарний індекс інфляції визначається шляхом множення окремих індексів за окремі місяці.

У випадку, який стосується періоду з липня 2020 року до січня 2021 року, сумарний індекс інфляції становить 3.5% (0.998 (Серпень 2020) ? 1.005 (Вересень 2020) ? 1.010 (Жовтень 2020) ? 1.013 (Листопад 2020) ? 1.009 (Грудень 2020) = 1.035425).

Визначаючи розмір компенсації позивачам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, колегія суддів ураховує розмір невиплаченої заробітної плати, а також величину індексу інфляції, отже компенсація позивачці втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати складає 281,75 грн (8050*3,5%).

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції невірно встановлені фактичні обставини у справі, висновки суду не відповідають наданим сторонами доказам, судом неправильно застосовано норми матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції у відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про часткове задоволення позову та стягнення з ТОВ «Трейд хауз 1991» на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 10 000 грн за період з липня 2020 року по січень 2021 року та суму компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 281,75 грн (сума визначена без відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів).

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 134 ЦПК України кожна із сторін процесу подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які сторона понесла, і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Згідно частини 2 зазначеної статті у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Розмір витрат на правничу допомогу адвоката встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду відповідні докази: договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

З матеріалів справи убачається, що відповідач просив стягнути з позивача 7000 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем суду було надано договір про надання правничої (правової) допомоги від 01.10.2021 р., акт надання послуг від 08.10.2021 р., за яким сторони погодили вартість гонорару в сумі 7000 грн, квитанцію до прибуткового касового ордера №64 від 08.10.2021 р. про сплату 7000 грн.

Ураховуючи складність справи та об`єм виконаних робіт (наданих послуг), та те, що позивачка заявила клопотання про зменшення розміру витрат, суд першої інстанції вважав можливим стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Трейд Хауз 1991» судові витрати на правничу допомогу в сумі 4000 грн.

Рішення суду першої інстанції в цій частині не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції не переглядається.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Матеріали справи свідчать, що позивачкою при зверненні до суду із вказаним позовом судовий збір сплачено у розмірі 1158,97 грн, а за подання апеляційної скарги - 1494,77 грн.

Ураховуючи, що при апеляційному перегляді справи колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позовних вимог, пропорційно розміру задоволених вимог (8,87%) з ТОВ «Трейд Хауз 1991» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 235,38 грн витрат по сплаті судового збору.

Згідно з вимогами п. п. в) п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Ясинецький О.А. в інтересах ТОВ «Трейд Хауз 1991» просив стягнути з відповідачки витрати на професійну правничу допомогу, понесені у зв`язку з апеляційним переглядом справи, у розмірі 6000 грн.

На підтвердження чого надав копію договору про надання правової допомоги від 29.09.2022 року, що укладений між адвокатом Ясинецьким О.А. та ТОВ «Трейд Хауз 1991», акт надання послуг від 04.10.2022 року, та квитанцію про сплату наданих послуг на суму 6000 грн.

Згідно акту наданих послуг, адвокат надав, а клієнт надав наступні послуги: підготовка та подача заяви про отримання апеляційної скарги від 29.09.2022 року (30 хв. - 500 грн), аналіз апеляційної скарги та консультація (1 год. 30 хв. - 1500 грн), підготовка та подача відзиву на апеляційну скаргу (4 год. - 4000 грн).

В письмових запереченнях адвокат Семко В.Ю. в інтересах ОСОБА_1 заперечував проти вказаного розміру витрат на правничу допомогу, посилаючись на його неспівмірність зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Колегія судів вважає необґрунтованим окреме відшкодування витрат на правничу допомогу за подання заяви про отримання апеляційної скарги, оскільки такі дії не передбачені ЦПК України.

Аналізуючи надані послуги, колегія суддів вважає, що такі послуги як аналіз апеляційної скарги, підготовка та подача відзиву на апеляційну скаргу пов`язані між собою, випливають одна із одної, тобто, включають єдиний комплекс послуг, а тому розподілення таких послуг на дві окремі оплачувані дії є також необґрунтованим.

З огляду на складність справи та фінансовий стан учасників справи колегія суддів вважає невиправданим розмір витрат у сумі 6 000 грн, понесених на складання відзиву, а тому колегія суддів виходячи з розумності вартості такої послуги, вважає за необхідне зменшити такий розмір до 3 000 грн., оскільки такий розмір є обґрунтованим, доведеним і співмірним із складністю справи, тривалістю її розгляду, обсягом виконаних робіт (наданих послуг) і часом, витраченим на виконання цих робіт (послуг).

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (ч. 10 ст. 141 ЦПК України).

З огляду на положення ч. 10 ст. 141 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне зменшити розмір судових витрат, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Трейд Хауз 1991», з 3000 грн до 2764,62 грн (300-235,38).

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Семка Володимира Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 червня 2022 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за затримку виплати розрахунку при звільненні скасувати та ухвалити в цій частині вимог нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейд Хауз 1991» (, місцезнаходження: 04050, м. Київ, вул. Довнар-Запольського, 16-А) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 10 000 (десять тисяч) грн, сума визначена без відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейд Хауз 1991» (, місцезнаходження: 04050, м. Київ, вул. Довнар-Запольського, 16-А) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 281,75 (двісті вісімдесят одну) грн, 75 коп, сума визначена без відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

В решті рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 червня 2022 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейд Хауз 1991» (, місцезнаходження: 04050, м. Київ, вул. Довнар-Запольського, 16-А) судові витрати на правничу допомогу, що понесені у зв`язку з апеляційним переглядом справи, у розмірі 2764,62 (дві тисячі сімсот шістдесят чотири) грн 62 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

І. М. Вербова