головуючий у суді І інстанції Саламон О.Б.
провадження № 22-ц/824/8932/2022
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 грудня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Мостової Г.І.,

суддів Коцюрба О.П., Лапчевської О.Ф.,

за участі секретаря судового засідання: Сердюк К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Мегаінвест Сервіс» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 травня 2022 року

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мегаінвест Сервіс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2021 року ТОВ «Меганівест Сервіс» звернулося до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , у якому просило суд: стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 у розмірі 413 440 грн 88 коп.

Позовна заява мотивована тим, що 28 листопада 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та відповідачем ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого відповідачу надано кредитні кошти у розмірі 125 000 дол. США, що еквівалентно 631 250 грн, зі сплатою 12,9 % річних з кінцевим терміном повернення кредиту не пізніше 28 листопада 2028 року.

Згідно з пунктом 1.4 кредитного договору, цільове призначення (мета) кредиту - для особистих потреб, а саме: купівля квартири АДРЕСА_1 . Указаний договір забезпечено заставою квартири та порукою ОСОБА_2 .

Крім того, 28 листопада 2007 року укладено договір іпотеки № 71190.

Між ПАТ «Дельта Банк» та позивачем 04 лютого 2020 року укладений договір № 2144/К купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого права вимоги за кредитним договором відповідача, майнових поручителів та інші права, що виникають з прав вимоги, перейшли до позивача.

04 лютого 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Меганівест Сервіс» укладений договір № 2144/К купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого банк передав позивачу право вимоги до боржника за кредитним договором № 0.

Відповідач належним чином не виконує свої зобов`язання за договором, внаслідок чого має заборгованість за тілом кредиту та нарахованими відсотками у розмірі 54 690 грн 88 коп. Крім того, відповідачем порушено п. 4.2 кредитного договору, оскільки відсутні будь-які підтвердження того, що кредитні кошти були витрачені відповідно до цільового призначення, а тому відповідач має сплатити штраф у розмірі 168 750 грн. Також, з відповідачів належить стягнути витрати на правовий супровід у розмірі 190 000 грн.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 26 травня 2022 року відмовлено у задоволення позову ТОВ «Мегаінвест Сервіс».

Рішення мотивовано тим, що позивачем не доведено позовні вимоги, однак у матеріалах справи наявні докази, що свідчать про виконання основного зобов`язання за кредитним договором.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 26 травня 2022 року провадження у справі в частині вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором в частині вимог про стягнення штрафу у розмірі 168 750 грн закрито на підставі пункту 3 частини 1 статті 255 ЦПК України, оскільки наявне судове рішення у справі № 754/7344/2020, яке набрали законної сили рішення, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ТОВ «Мегаінвест Сервіс» подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 травня 2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що висновок сулу першої інстанції про те, що позивач мав самостійно направляти попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки ОСОБА_1 є помилковими, оскільки ПАТ «Дельта Банк» 15 травня 2019 року направляв на поштову адресу відповідача повідомлення про усунення порушення основного зобов`язання, а до ТОВ «Мегаінвест Сервіс» перейшли права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Позивач не погоджується із закриттям провадження у справі в частині стягнення штрафу за порушення умов споживчого кредиту на підставі пункту 3 частини 1 статті 255 ЦПК України, оскільки позовні вимоги заявлялися у справі № 754/3744/20 з інших підстав.

Позивач вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про відмову у компенсації витрат позивача на адвоката у розмірі 190 000 грн, оскільки понесені витрати є збитками спричиненими у результаті дій відповідачів.

Від ОСОБА_1 , ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідачі просять суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Відзив обґрунтовано тим, що рішення Деснянського районного суду міста Києва у справі № 754/4514/20, на яке посилається апелянт у своїй скарзі, набрало законної сили 05 жовтня 2022 року, а тому усі встановленні цим рішенням обставини залишаються чинними.

Апелянт не надав доказів (належних та достовірних) того, що ПАТ «Дельта Банк» повідомляв відповідачів про порушення умов кредитного договору та договору іпотеки. Самого порушення допущено відповідачами не було, оскільки вони не мали простроченої заборгованості, страхували предмет іпотеки, тощо.

Витрати на адвоката у розмірі 190 000 грн за юридичний супровід судових справ між позивачем та відповідачами мають розподілятися судом під час вирішення кожної конкретної справи в порядку, передбаченому статтею 141 ЦПК України.

Указана обставина є зловживанням правами та неповагою до суду, адже автор позову директор ТОВ «Мегаінвест Сервіс» Мацкевич Д.А. є адвокатом з десятирічним досвідом, відомості про що містяться в Єдиному реєстрі адвокатів України, а тому обізнаний про вище наведені правові норми, як і про обов`язок повідомити суд про усі обставини, які стосуються цієї справи та про судові рішення, які приймались судами з тих самих предмету та підстав.

Також відповідачі наполягають на доводах наведених у відзиві на позов від 07 грудня 2021 року та вважають судове рішення законним, справедливим та обґрунтованим.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, дійшла висновку про таке.

28 листопада 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та відповідачем ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого відповідачу надано кредитні кошти у розмірі 125 000 дол США, що еквівалентно 631 250 грн, зі сплатою 12,9 % річних з кінцевим терміном повернення кредиту не пізніше 28 листопада 2028 року (а.с. 4-6).

Пунктом 1.4 указаного кредитного договору визначено, що цільове призначення (мета) кредиту - для особистих потреб, а саме купівля квартири АДРЕСА_1 .

З метою забезпечення зобов`язань за вказаним договором, 28 листопада 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладений договір поруки, за пунктом 1.1 якого остання, як поручитель, зобов`язується відповідати перед кредитором за невиконання ОСОБА_1 усіх його зобов`язань, що виникли з вищевказаного договору. Згідно з пунктом 1.4 договору, відповідальність поручителя і боржника є солідарною (а.с. 9).

28 листопада 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки № 71190, за умовами якого в забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 4-6).

04 лютого 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Меганівест Сервіс» укладений договір № 2144/К купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого права вимоги за кредитним договором відповідача, майнових поручителів та інші права, що виникають з прав вимоги, перейшли до позивача (а.с. 11-13).

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № 0, складеного ПАТ «Дельта Банк», станом на 19 грудня 2012 року заборгованість за кредитом становила 678 763 грн 96 коп., заборгованість за відсотками - 57 122 грн 13 коп (а.с. 15).

З реєстру договорів, право вимоги за якими відступаються, який є додатком № 1 до договору № 2144/К, вбачається, що заборгованість за кредитним договором № 0 станом на дату купівлі-продажу прав вимоги становила: за тілом кредиту - 54 027 грн 73 коп., за відсотками - 663 грн 15 коп., а всього 54 690 грн 88 коп. (а.с. 13).

10 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся із листом до ТОВ «Меганівест Сервіс», у якому просивнадати платіжні реквізити для здійснення оплати його зобов`язань, а в разі коригування суми - точний її розмір і обґрунтування зміни її розміру (а.с. 35, 36).

На вказаний лист ТОВ «Меганівест Сервіс» надано відповідачу відповідь про те, що відповідачем порушувались умови кредитного договору та договору іпотеки, ТОВ «Меганівест Сервіс» було змушено звернути стягнення на предмет іпотеки у порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку» для виконання основного зобов`язання за кредитним договором. В зв`язку з викладеним, основне зобов`язання за кредитним договором виконано (а.с. 37).

Посилаючись на те, що відповідачі свої зобов`язання за кредитним договором не виконали, позивач просить стягнути з них заборгованість за тілом кредиту та нарахованими відсотками у розмірі 54 690 грн 88 коп., нараховану на момент відступлення права вимоги новому кредитору. Також позивач посилається у позові на те, що з моменту відступлення права вимоги - 04 лютого 2020 року по дату звернення з цим позовом жодного платежу відповідачем не здійснено.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За змістом статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Частинами 1, 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до частини 1 статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частиною 3 статті 36 Закону України «Про іпотеку» визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Згідно з частиною 5 статті 36 Закону України «Про іпотеку» після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання боржником - фізичною особою є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, норма частини 5 статті 36 Закону України «Про іпотеку» є бланкетною, оскільки закріплене нею правило про те, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання боржником - фізичною особою є недійсними, залежить від волі самих сторін іпотечного, кредитного договору чи договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України).

Натомість положення статті 36 Закону України «Про іпотеку» передбачають таку спеціальну самостійну підставу припинення зобов`язання, як позасудове врегулювання шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог кредитора-іпотекодержателя.

Тобто частина 5 статті 36 Закону України «Про іпотеку» є спеціальною нормою, яка поширюється на зобов`язання, забезпечені іпотекою, що виключає застосування загальної норми статті 599 ЦК України про припинення зобов`язання лише належним виконанням. Така спеціальна підстава припинення забезпеченого іпотекою зобов`язання означає, що припиняються будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання. Це правило поширюється на всі випадки позасудового врегулювання вимог іпотекодержателя щодо основного зобов`язання у повному обсязі, включаючи як основний обов`язок боржника, так і додаткові обов`язки, що існують в межах того самого зобов`язального правовідношення. Та обставина, чи залишилася після позасудового врегулювання фактично невиконаною будь-яка частина основного зобов`язання, правового значення не має. Схожих за змістом висновків Верховний Суд дійшов у постановах від 03 серпня 2021 року у справі № 814/775/20, від 20 листопада 2020 року у справі № 295/795/19, від 30 жовтня 2019 року у справі № 686/5252/17.

У постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 Велика Палата Верховного Суду наголосила, що частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» вказує на недійсність будь-яких наступних вимог іпотекодержателя щодо виконання саме боржником основного зобов`язання після завершення позасудового врегулювання шляхом звернення стягнення на іпотечне майно, передане в іпотеку саме боржником, за відсутності інших забезпечувальних договорів.

Отже, у разі завершення позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37 Закону України «Про іпотеку», зобов`язання боржника - фізичної особи припиняється, оскільки відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» усі наступні вимоги кредитора - іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

З матеріалів справи вбачається, що 14 лютого 2020 року ТОВ «Мегаінвест сервіс» на підставі статті 38 Закону України «Про іпотеку» (право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу) та Мацкевич О.М. уклали договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 , яка є предметом іпотеки (а.с. 43).

Тобто ТОВ «Мегаінвест сервіс» у позасудовому поряду звернуло стягнення на предмет іпотеки.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у межах цивільної справи № 754/3744/20 оспорюється указаний договір купівлі-продажу квартири, яка є предметом іпотеки, однак рішення у цій справі станом на час розгляду справи 754/16459/21 законної сили не набрало.

Оскільки, на день ухвалення оскаржуваного судового рішення, договір купівлі-продажу квартири від 14 лютого 2020 року на підставі якого позивач здійснив звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, визначений статтею 38 Закону України «Про іпотеку», - є дійсним, то на день ухвалення оскаржуваного судового рішення зобов`язання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перед ТОВ «Мегаінвест сервіс» за договором кредиту є припиненими.

Враховуючи викладене, вимоги кредитора-іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання є недійсними, а тому позовні вимоги про стягнення заборгованості задоволенню не підлягають.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що ТОВ «Мегаінвест сервіс» не погоджується із закриттям провадження в частині вимог про стягнення штрафу, оскільки апелянтом не оскаржується ухвала Деснянського районного суду міста Києва від 26 травня 2022 року про закриття провадження у справі у цій частині вимог.

Правильним є висновок суду першої інстанції щодо того, що витрати позивача на адвоката процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні.

Отже, суд першої інстанції, правильно застосувавши правову позицію, визначену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 462/6473/16-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 489/5045/18, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення збитків у вигляді витрат на судовий супровід за період з 02 березня 2020 року по 01 жовтня 2021 року.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, вони не спростовують, а тому відхиляються апеляційним судом у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги не відшкодовується та покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Мегаінвест Сервіс» при зверненні до суду з позовом не надано квитанцію про сплачу судового збору, тому, враховуючи висновок про відмову у задоволенні позовних вимог, судовий збір у розмірі 6 201 грн 61 коп. (1,5 відсотка ціни позову, що становить 413 440 грн 80 коп., але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) підлягає до стягнення з позивача у дохід бюджету.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Мегаінвест Сервіс» залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 травня 2022 року залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Мегаінвест Сервіс» в дохід бюджету судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 6 201 грн 61 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 23 грудня 2022 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді О.П. Коцюрба

О.Ф. Лапчевська