н/п 2/490/974/2022 Справа № 487/6313/21
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2022 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді Гуденко О.А., при секретарі Савенко Є.В., без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості по аліментам,

ВСТАНОВИВ:

02.09.2021 року позивач звернувся до суду, в якому просив звільнити від сплати заборгованості за аліментами за виконавчим листом № 2/487/1851/14 виданим на підставі рішення Заводського районного суду м.Миколаєва від 04.07.2014 року про стягнення з нього аліментів на користь відповідача на утримання сина ОСОБА_3 в розмірі ј частини усіх видів заробітку.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 25.07.2014 року державним виконавцем відкрите виконавче провадження про стягнення з нього аліментів на користь відповідачки на утримання сина ОСОБА_4 , на підставі виконавчого листа №2/487/1851/14, виданого 17.07.2014 року Заводським районним судом м. Миколаєва, проте починаючи з 15.03.2015 року син постійно проживає разом з ним, знаходиться на його повному утриманн. 06.04.2016 року він звернувся із позовом про визначення місця проживання дитини разом із батьком, справа невиправдано затягувалася судами і лише рішенням суду від 20.12.2018 року визнано місце проживання дитини разом з ним. Рішенням суду від 02.10.2019 року з відповідачки стягнуто аліменти на його користь на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі 1/6 частини від усіх її доходів, починаючи з 22.04.2019 і до повноліття дитини.

В подальшому рішенням суду припинено стягнення з нього аллміентів на користь ОСОБА_5 на утримання сина ОСОБА_3 з 02 лютого 2019 року за вказаним вище виконавчим листом, але не звільнено від сплати заборгованості по аліментам.

Зазначає, що відсутня його вина у простроченні сплати аліментів, оскільки син проживає більше 6 років з ним та перебуває повністю на його утриманні, він вважав, що у відповідачки право на отримання від нього аліментів припинилось з моменту коли дитина почала проживати разом із ним та перебувати на його утриманні .

В обгрунтування позову також посилається на положення ч.2 ст. 197 СК України, оскільки заборгованість по аліментам виникла також в зв`язку з обставинами, що мають істотне значення, зміною у нього сімейного стану народження дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та важким матеріальним станом , адже він фактично втратив роботу, має незначний дохід та утримує трьох неповнолітніх дітей та дружину, яка перебуває у декретній відпустці.

24.01.2022 року надійшов відзив на позовну заяву від відповідача, в якому він просив в задоволенні позову відмовити та проводити без них розгляд справи. Зазначє, що є 15.03.2015 року позивач викрав дитини з дитячого садочку, місце проживання дитини приховував, незважаючи на те, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 28.10.2014 року визначено місце проживання сина ОСОБА_3 разом із нею, а позивач самовільно змінив місце проживання дитини, рішення суду не виконував, 31.07.2015 року судом постановлено рішення про відібрання дитини від батька, але позивач рішення суду також не виконував. Лише рішенням суду , яке набуло законної сили 02.02.2019 року, визначено місце проживання сина ОСОБА_3 разом із його батьком - позивачем. Аліменти з позивача стягнути судом відповідно до вимог чинного законодавства, але останній аліменти не сплачує з дня відкриття виконавчого провадження, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість, яка підлягає стягненню на її користь. Звернула увагу суду на те, що вказані вимоги вже вирішені рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва у справі № 487/5463/19. Народження у позивача двох дітей не звільняє його від обов`язку сплачувати аліменти на утримання старшого сина, до того ж дивним є те, що неоднолразово звертаючись до суду з позовами про звільнення його від сплати аліментів він ні разу не зазначав про народження у нього ще дітей.

Ухвалою судді Притуляк І.О. від 10.09.2021 року вказанусправу № 487/6313/21 за направлено до Центрального районного суду м.Миколаєва для розгляду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.10.2021 року визначено головуючого по справі суддю Гуденко О.А. Ухвалою судді Гуденко О.А. від 26.10.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження , призначено підготовче судове засідання на 24.01.2022.року.

Ухвалою суду від 24.01.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначити справу до судового розгляду по суті .

Позивач в судове засідання надав заяву про розгляд справи у його відсутність, просив про задоволення позову з підстав, викладених у позові.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, раніше надавали суду заяву про розгляд справи у її відсутність.

У зв`язку з наявність відзиву на позовну заяву, заяви позивача, суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності сторін та ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані докази, встановивши фактичні обставини, приходить до наступного.

Відповідно до ч. 3ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ч. 7ст. 7 СК Українидитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установленихКонституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами,першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини.Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України, докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України).

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 2 статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Судом встановлено, що з 25 листопада 2005 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 березня 2014 року. Від шлюбу вони мають малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 жовтня 2014 року визначено місце проживання сина з матір`ю.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 липня 2014 року, яке набрало законної сили 15 липня 2014 року, з ОСОБА_1 , на ОСОБА_8 на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , стягнуті аліменти в розмірі 1/4 частини від всіх видів доходів, починаючи з 28 квітня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття. 17 липня 2014 року за заявою стягувача Заводським районним судом видано виконавчий лист №2/487/1851/14, який передано до примусового виконання до Центрального ВДВС ММУЮ та постановою державного виконавця від 25 липня 2014 року відкрите виконавче провадження.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 червня 2016 року в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_9 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 відмовлено.

Зазначеними судовими рішеннями встановлено, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 жовтня 2014 року визначено місце проживання ОСОБА_3 разом з матір`ю ОСОБА_9 , в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання місця проживання дитини з батьком - відмовлено, рішення набрало законної сили 28 жовтня 2014 року. Проте, 12 березня 2015 року, ОСОБА_1 самочинно забрав малолітнього сина з дошкільного закладу та дитину матері не повернув. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 липня 2015 року постановлено відібрати малолітнього ОСОБА_4 від батька ОСОБА_1 та передати його матері ОСОБА_9 .

Як вбачається з тексту судових рішень у справі № 487/5463/19 - вказані рішення суду позивач добровільно не виконав та в примусовому порядку також рішення не були виконані.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України встановлені судовими рішеннями обставини не підлягає доказуванню.

20 грудня 2018 року рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_9 та визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 разом із батьком ОСОБА_1 . Вказане рішення набрало законної сили 02 лютого 2019 року.

Рішенням від 15.01.2020 року Заводського районного суду м. Миколаєва у справі №487/5463/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості по аліментам частково задоволено позов.

Звільнено ОСОБА_1 , починаючи з 02.02.2019 року, від сплати заборгованості по сплаті аліментів за виконавчим листом №2/487/1851/14, виданим 17.07.2014 року Заводським районним судом м. Миколаєва, про стягнення з нього на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку, починаючи з 28 квітня 2014 року і до повноліття дитини. В решті позовних вимог - відмовлено.

Вказане рішення змінено постановоюМиколаївського апеляційного суду від 28.04.2020 року. Ухвалено припинити з 02 лютого 2019 року стягнення аліментів з ОСОБА_1 за виконавчим листом № 2/487/1851/14, виданим 17 липня 2014 року Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення з нього на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку, починаючи з 28 квітня 2014 року і до повноліття дитини.

Як вбачається з вказаних судових рішень- позивачем не доведено підстав для його звільнення від виконання батьківськіх обов`язків щодо сплати заборгованості по аліментах за період з 12 березня 2015 року до 01 лютого 2019 року.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ще раз звертався до Центрального районного суду м.Миколаєва в січні 2021 року з позовом до ОСОБА_2 про звільнення його від сплати заборгованості по аліментах на утримання сина ОСОБА_3 за період з 06.04.2016 по 01.02.2019 року ( справа № 490/206/21), проте у відкритті провадження було відмовлено, оскільки він посилався на ті самі підстави позову, що вже були вирішені судом у справі № 487/5463/19, рішення у якій набрало законної сили.

Заборгованість по аліментам на час подачі позову становить 75806 грн, як стверджує позивач ця заборгованість виникла в період проживання з ним сина в період з січня 2015 по 31.12.2018 року.При чому суд звертає увагу, що в інших судових провадженнях позивач стверджував, щ осин проживає з ним, починаючи з 12.03.2015 року.

Рішенням у справі №487/2815/20 від 04.12.2020 року Заводського районного суду м. Миколаєва за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 пеню за прострочення сплати аліментів за період з 01.01.2015 по 21.12.2018 рік у сумі 75806,00 гривень. Судом встановлено, що платником аліментів не доведена відсутністьйого вини в простроченні сплати аліментів.

Як вбачається з вищенаведених судових рішень, ОСОБА_1 аліменти на утримання сина не сплачував в повному обсязі, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка за період з травня 2014 року по грудень 2018 склала 75806,00 гривень, згідно розрахунків заборгованості наданого державним виконавцем Кірток А. А .

Матеріалами справи підтверджується, що у позивача від другого шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_4 народився син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 донька ОСОБА_10 . З червня 2020 року має посвідчення багатодітної сім`ї. Згідно записів в трудовій книжці не працює офіційно з 30.01.2015 року.

Відповідно до ст. 197 СК України з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення (наприклад, у зв`язку із перебуванням платника аліментів у лавах Збройних Сил України, тяжким матеріальним становищем, тощо). Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 195 Сімейного кодексу України, розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору судом.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст.197 СК України умов повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості.

Таким чином, повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише у випадку, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Отже, вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, віднесено до судової дискреції.

Як вбачається з рішення Заводського районного суду м. Миколаєва суду від 22.06.2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2017 року, судами встановлено та відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 15.10.2014 року визначено місце проживання ОСОБА_4 разом з матір`ю ОСОБА_9 , в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання місця проживання дитини з батьком - відмовлено, рішення набрало законної сили 28.10.2014 року. Проте, 12.03.2015 року, ОСОБА_1 самочинно забрав малолітнього сина з дошкільного закладу та до теперішнього часу дитину матері не повернув. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 31.07.2015 року постановлено відібрати малолітнього ОСОБА_4 , 2009 року народження від батька та передати його матері відповідачці у цій справі . Вказані рішення суду позивач добровільно не виконав та в примусовому порядку також рішення не виконані, у зв`язку із неприязнениями відносинами між батькми та агресивним реагуванням дитини на матір.

Також судами встановлено неправомірність зміни місця проживання дитини адже зміна місця проживання сина ОСОБА_3 є протиправною з огляду на рішення судів про визначення місця проживання дитини із матір`ю та відібрання дитини від батька.

Також судовими рішеннями встановлено, що у даних правовідносинах сторін обставиною, яка має істотне значення для звільнення позивача від сплати заборгованості по аліментам, є ухвалення 20 грудня 2018 року Заводським районним судом м. Миколаєва рішення, яким визначено місце проживання дитини ОСОБА_4 разом із батьком - позивачем у справі.

Оскільки вказане рішення набрало законної сили 02 лютого 2019 року та саме з цього часу вважається, що досягнуто юридичної визначеності у спірних правовідносинах щодо визначення місця проживання дитини, саме з цього часу судове рішення як правозастосовуючий акт впливає на поведінку сторін у спірних правовідносинах.

Судами у вищенаведених справах неодноразово було зроблено висновок , що положення ч. 2ст. 197 СК Україниу даній справі не є підставою для звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами за період з 12 березня 2015 року до 01 лютого 2019 року, оскільки заборгованість, яка має місце, не виникла у зв`язку з тяжкою хворобою позивача або іншою обставиною, що має істотне значення.

Судами встановлено, що спірна заборгованість по аліментам за вказаний період виникла внаслідок безпідставного невиконання ОСОБА_1 рішення про стягнення аліментів, а також внаслідок самоправних дій позивача, які були спрямовані на відібрання і переховування дитини від матері без необхідних дозволів і погоджень, що підтверджено рішеннями суддів, які набрали законної сили.

Посилання позивача у цій справі як на підставу позову на важкий матеріальний стан взагалі не знайшов свого підтвердження згідно матеріалів справи та доказів, наданих позивачем. Так, відсутність запису в трудовій книжці сама по собі не свідчить про відсутність у нього доходів, крім того за цей час ніби-то відсутності доходів у позивача він створив нову сім`ю та від шлюбу народилося двоє дітей що свідчить про те, що позивач, як відповідальний батько ( як він сам про себе зазначає в позові) і який діє завждив виключно в інтересах своїх дітей мав матеріальну можливість утримувати не одного сина ОСОБА_3 , а трьох малолітніх дітей.

Посилання позивача у цій справі як на підставу позову на суттєву зміну сімейного стану народженням та перебуванням на його утриманні трьох малолітніх дітей та дружинки у відпустці по догляду за дитиною- також не може бути взято судом до уваги. По-перше, донька ОСОБА_10 народилася вже після періоду виникнення у позивача заборгованості, як і декретна відпустка дружини. Народження ІНФОРМАЦІЯ_4 сина ОСОБА_11 - не є тією обставиною, що має істотне значення , в розумінні положень ч.2 ст. 197 СК України. Адже, як неодноразово заначалося Верховним Судом, народження другої дитини від іншого шлюбу не повинно впливати на обов`язки батька по утриманню дитини від першого шлюбу та звужувати обсяг його обов`язків відносно цієї дитини.

До того ж суд звертає увагу на те, що позивачем неодноразово у численних справах за його позовами до відповідачки (зазначені судом вище) зазначалася ним самим , що підставою для несплати ним алміентів на утримання сина ОСОБА_3 за виконавчим листом № 2/487/1851/14 на користь ОСОБА_12 є саме його небажання сплачувати аліменти на її користь та прийняття ним самостійно рішення про те, що його обов`язок по сплаті аліментів припинився з 2015 року, коли син став проживати з ним та перебувати на його утриманні, а не його важкий матеріальний стан та народження дітей.

Отже, на підставі викладеного суд приходить до висновку, що посилання позивача на його важкий матеріальний стан та суттєву зміну сімейного стану , що є підставою для звільнення його від сплати заборгованості по аліментам є недоведеними та таким, що суперечить доказам наявним у справі та вимогам чинного законодавства , а отже позовні вимоги є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню .

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача, не підлягають судові витрати по сплаті судового збору .

Керуючись ст. ст. 12-13, 76, 81 89, 263-265, ЦПК України суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості по аліментам - відмовити.

Рішення набирає законної сили через 30 днів після його проголошення та може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду в строк і в порядок, встановлений ст. ст. 354, 355 ЦПК України.

Повний текст рішення складено 16.12.2022 року.

СУДДЯ ГУДЕНКО О.А.