Номер провадження: 22-ц/813/6873/22
Справа № 505/269/17
Головуючий у першій інстанції Мясківська І. М.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.12.2022 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Держава Україна в особі Одеської обласної прокуратури, Державна казначейська служба України,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Державної казначейської служби України та ОСОБА_1 на рішення Балтського районного суду Одеської області від 14 лютого 2022 року у складі судді Мясківської І.М.,

в с т а н о в и в:

В грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Держави Україна в особі Одеської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16.12.2005 він був призначений на посаду оперуповноваженого відділення карного розшуку Котовського МРВ УМВС України в Одеській області. 12.02.2009 Котовською міжрайонною прокуратурою Одеської області відносно нього порушено кримінальну справу № 1 за ч. 3 ст. 364 КК України. 21.04.2009 Котовською міжрайонною прокуратурою Одеської області відносно нього порушено кримінальну справу № 3 за ч. 3 ст. 364 КК України. 06.05.2009 наказом начальника УМВС України в Одеській області № 179 о/с він був звільнений з займаної посади у запас Збройних Сил за п. 66 (дискредитація) на підставі наказу ГУМВС від 17.04.2009 № 388. 25.08.2009 Котовською міжрайонною прокуратурою Одеської області відносно нього порушено кримінальну справу № 5 за ч. 1 ст. 396 КК України. Усі кримінальні справи були об`єднані в одне провадження з присвоєнням об`єднаній справі № 1. 25.08.2009 йому пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочинів передбачених ч. 3 ст. 364 та ч. 1 ст. 396 КК України та обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. 01.04.2011 Котовським міськрайсудом Одеської області кримінальна справа повернута Котовському міжрайонному прокуратуру Одеської області для проведення додаткового слідства. Вироком Котовського міськрайсуду Одеської області від 20.05.2013 він був визнаний винним у скоєні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 364 та ч. 1 ст. 396 КК України та призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади в органах влади та правоохоронних органах строком на 2 роки, з застосуванням умов ст. 75 КК України, його звільнено від відбування покарання терміном в 1 рік. Ухвалою апеляційного суду Одеської від 29.05.2014 вирок Котовського міськрайсуду Одеської області від 20.05.2013 скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до того ж суду у іншому складі суду. 01.12.2014 Котовською міжрайонною прокуратурою Одеської області відносно нього було змінено обвинувачення і його дії кваліфіковано за ч. 1 ст. 365 та ч. 1 ст. 396 КК України. 26.12.2014 вироком Котовського міськрайсуду Одеської області він був визнаний винним у скоєні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 365 та ч. 1 ст. 396 КК України та призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади в органах влади та правоохоронних органах строком на 2 роки. На підставі ч. 5 ст. 74 КК України він був звільнений від відбуття покарання у зв`язку зі спливом строку давності, передбаченому п. 3 ч. 1 ст.49 КК України, запобіжний захід скасовано. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26.03.2015 вирок Котовського міськрайсуду Одеської області від 26.12.2014 скасовано, справу направлено до Котовської міжрайонної прокуратури Одеської області для проведення додаткового слідства. Кримінальна справа надійшла до другого слідчого відділу прокуратури Одеської області та внесені відомості до ЄРДР за № 0000264 від 07.05.2015 за ч. 2 ст. 364 КК України. 26.12.2016 прокурор відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури Одеської області виніс постанову про закриття кримінального провадження № 0000264 ч. 2 ст. 364 КК України відносно нього, у зв`язку з відсутністю його діях складу кримінального правопорушення. З урахуванням викладеного, просив стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України, на користь ОСОБА_1 11 914 560,00 грн моральної шкоди, 25000,00 грн витрат за надання правової допомоги, а також 580,00 грн витрат, пов"язаних з розглядом справи та 2918,37 грн сплачених на придбання бензину.

Рішенням Балтського районного суду Одеської області від 14 лютого 2022 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 650 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, 25000,00 грн витрати, що пов`язані з наданням професійної правничої допомоги, а також 184,80 грн кошти сплачені за банківські послуги, в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що згідно зі ст. 96 ЦК України, юридична особа самостійно відповідає по своїм зобов`язанням. Казначейство є окремою юридичною особою, яка самостійно несе відповідальність за своїми зобов`язаннями, в повному обсязі виконує свої завдання та функції і ніяких прав та законних інтересів позивача не порушувала. Відповідно до ст. 43 Бюджетного кодексу України, Казначейство здійснює казначейське обслуговування Державного бюджету України, а не уособлює Державний бюджет України або державу. Отже, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді, зазвичай орган діями якого завдану шкоду. Разом із тим залучення або ж незалучення у таких категоріях спорів Казначейства чи його територіальних органів не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Казначейство чи його територіальний орган. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Таким органом у цій справі є Одеська обласна прокуратура (Дії посадових осіб якого на думку позивача, призвели до порушення його прав та законних інтересів), а не Казначейство. Тому висновок суду першої інстанції щодо стягнення з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України є помилковим. У разі задоволення позовних вимог при обрахунку розміру моральної ніколи суд має брати до уваги саме розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, оскільки відповідно до Закону України від 06.12.2016 №1774-VIII мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. Враховуючи вищевикладене, при задоволені позовних вимог судом першої інстанції, розмір моральної шкоди, який міг бути відшкодований на користь ОСОБА_1 мав становити: 88 місяців* 2 270,00 грн = 199 760,00 грн. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви, а позивач надати усі необхідні докази. Позивач не надав доказів на підтвердження того, що саме внаслідок дій посадових осіб відповідачів йому була завдана моральна шкода, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог. Оскільки предметом позову є відшкодування витрат на правову допомогу, пов`язану із оплатою допомоги захисника здійсненої за договором, при чому граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у кримінальних справах законодавцем не визначений, за відсутності законодавства у сфері кримінального права, що регулює можливість встановлення розумного розміру гонорару адвоката, який надає допомогу на підставі договору, і який підлягає стягненню, слід керуватись статтею 120 КПК України, яка визначає, що витрати на правову допомогу несе підозрюваний, обвинувачений. Також, при врегулюванні питання, щодо спірних правовідносин слід керуватись статтею 7 та статтею 9 КПК України і застосовувати норми цивільного процесуального законодавства, як такі, що не суперечать положенням КПК України. Отже, питання про відшкодування витрат на правничу допомогу має вирішуватись за результатами розгляду справи в якій вони були понесені.

ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Балтського районного суду Одеської області від 14.02.2022 в частині відмови у стягненні моральної шкоди у сумі 11 914 560 грн; коштів на відправку поштової кореспонденції до Ананьївського районного суду Одеської області, прокуратури та ГУ ДКСУ в Одеській області у сумі 580 гривень; коштів па придбання паливно мастильних матеріалів за явку адвоката до Ананьївського та Балтського районного судів у сумі 2918,37 грн; скасувати та постановити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд при стягненні моральної шкоди на користь ОСОБА_1 у зв`язку з незаконними рішеннями, діями органу досудового слідства прокуратури не було враховано усіх обставин справи. Суд першої інстанції не в повному обсязі застосував норми матеріального прана та судову практику Європейського суду при винесенні даного рішення суду, які обов`язково мав би застосувати. Суд відмовляючи у стягненні коштів за ПММ за явку адвоката до суду не врахував, що з його банківської картки здійснювалася оплата на придбання бензину та за готівку, про що долучив докази. Суд в описовій чистині рішення суду задовольнив позов щодо стягнення коштів за оплату поштових відправлень, але в резолютивній частині рішення суду про це забув вказати.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Встановлено, що з 16.12.2005 ОСОБА_1 обіймав посаду оперуповноваженого відділення карного розшуку Котовського МРВ УМВС України в Одеській області.

12.02.2009 Котовською міжрайонною прокуратурою Одеської області відносно нього порушено кримінальну справу № 1 за ч. 3 ст. 364 КК України.

21.04.2009 Котовською міжрайонною прокуратурою Одеської області відносно нього порушено кримінальну справу № 3 за ч. 3 ст. 364 КК України.

06.05.2009 наказом начальника УМВС України в Одеській області № 179 о/с він був звільнений з займаної посади у запас Збройних Сил за п. 66 (дискредитація) на підставі наказу ГУМВС від 17.04.2009 року № 388.

25.08.2009 Котовською міжрайонною прокуратурою Одеської області відносно нього порушено кримінальну справу № 5 за ч. 1 ст. 396 КК України.

Усі кримінальні справи були об`єднані в одне провадження з присвоєнням об`єднаній справі № 1.

25.08.2009 ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочинів передбачених ч. 3 ст. 364 та ч. 1 ст. 396 КК України та обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.

01.04.2011 Котовським міськрайсудом Одеської області кримінальна справа повернута Котовському міжрайонному прокуратуру Одеської області для проведення додаткового слідства.

Вироком Котовського міськрайсуду Одеської області від 20.05.2013 ОСОБА_1 визнаний винним у скоєні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 364 та ч. 1 ст. 396 КК України та призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади в органах влади та правоохоронних органах строком на 2 роки, з застосуванням умов ст. 75 КК України, його звільнено від відбування покарання терміном в 1 рік.

Ухвалою апеляційного суду Одеської від 29.05.2014 вирок Котовського міськрайсуду Одеської області від 20.05.2013 скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд.

01.12.2014 Котовською міжрайонною прокуратурою Одеської області відносно нього було змінено обвинувачення і його дії кваліфіковано за ч. 1 ст. 365 та ч. 1 ст. 396 КК України.

26.12.2014 вироком Котовського міськрайсуду Одеської області він був визнаний винним у скоєні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 365 та ч. 1 ст. 396 КК України та призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади в органах влади та правоохоронних органах строком на 2 роки. На підставі ч. 5 ст. 74 КК України він був звільнений від відбуття покарання у зв`язку зі спливом строку давності, передбаченому п. 3 ч. 1 ст.49 КК України, запобіжний захід скасовано.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26.03.2015 вирок Котовського міськрайсуду Одеської області від 26.12.2014 скасовано, справу направлено до Котовської міжрайонної прокуратури Одеської області для проведення додаткового слідства.

Кримінальна справа надійшла до другого слідчого відділу прокуратури Одеської області та внесені відомості до ЄРДР за № 0000264 від 07.05.2015 за ч. 2 ст. 364 КК України.

26.12.2016 прокурор відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури одеської області виніс постанову про закриття кримінального провадження № 0000264 ч. 2 ст. 364 КК України відносно нього, у зв`язку з відсутністю його діях складу кримінального правопорушення.

Отже, ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством протягом 94 місяців та 15 днів, відносно нього обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, він був незаконно відсторонений від виконання службових обов`язків, не отримував заробітної плати, що надає право на відшкодування шкоди від держави.

Визначаючи розмір шкоди, суд розрахував її виходячи з мінімальної заробітної плати за час перебування під слідством та судом, апеляційний суд не знаходить підстав для її зміни.

Не приймаються до уваги доводи про те, що суд вправі розрахувати її розмір, виходячи не з мінімальної заробітної плати, а прожиткового мінімуму для працездатних осіб, оскільки вони суперечать діючому законодавству та актуальній практиці касаційного суду.

Відповідно до частини першої статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Положеннями частин першої, другої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду".

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру(ст.4 Закону).

Питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12 (частина перша статті 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду").

Враховується судом, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 12 липня 2007 року "STANKOV v. BULGARIA", § 62).

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Згідно із правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі N 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи.

З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" не передбачено.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі N 686/23731/15-ц (провадження N 14-298цс18) зроблено висновок про те, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Суд вірно встановив кількість днів перебування під слідством та розрахував моральну шкоду, виходячи з мінімальної заробітної плати. При цьому, судом враховані конкретні обставини справи, особливості впливу події незаконного притягнення до кримінальної відповідальності на позивача, тривалість його перебування під слідством і судом, глибину переживань у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, змін у житті, а також засади розумності, виваженості та справедливості.

Не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про невірне визначення кола відповідачів у справі, судом не встановлено порушень, які б могли бути підставою скасування рішення суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги позивача та стягуючи з Державної казначейської служби України моральну шкоду, вірно посилався на необхідність застосування до даних правовідносин положень ст.1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки шкода, завдана особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади відшкодовується державою, яка повинна брати участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади, дії якого призвели до завдання позивачу шкоди.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, суду необхідно виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Вказаний правовий висновок висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 591/5911/17, від 23 вересня 2020 року у справі № 626/608/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 646/1806/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 340/451/18, від 26 лютого 2020 року у справі № 366/2026/18, від 11 березня 2019 року у справі № 629/795/19.

До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду також у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19).

Зокрема, у пункті 44 вказаної постанови зазначено, що держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Вбачається, що вимоги позивача пред`явлені до держави в особі відповідного органу, залучення Державної казначейської служби України до участі у справі викладеного не спростовує.

Не можуть бути підставою скасування рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 повинен був скористатися безоплатною правовою допомогою у кримінальній справі, а витрати на адвоката були добровільними, відтак не підлягають відшкодуванню.

Право на відшкодування витрат на правову допомогу гарантовано державою, є правом особи, яка обирає спосіб захисту на власний розсуд.

Право на відшкодування витрат в цивільно - правовому порядку, яких особа зазнала у кримінальному провадженні, передбачене ст.3 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", що спростовує доводи апеляційної скарги про їх безпідставність.

Не підлягають задоволенню вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 про необхідність стягнення коштів на паливно-мастильні матеріали, витрачені на явку до суду адвокатом позивача, оскільки не доведено, що такі витрати пов`язані з явкою до суду, підстави для скасування рішення в цій частині відсутні.

Разом із тим, слід погодитися з доводами апеляційної скарги про те, що не всі квитанції, які надані на підтвердження витрат, пов`язаних з розглядом справи, враховані судом, тому в цій частині рішення суду підлягає зміні, стягненню з відповідача підлягають 580 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Балтського районного суду Одеської області від 14 лютого 2022 року в частині стягнення судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, змінити.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 , витрати, що пов`язані з розглядом справи, в розмірі 580 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 06.01.2023.

Головуючий:

Судді: