ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 646/544/21
провадження № 2/753/456/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2022 року Дарницький районний суд м. Києва в складі

головуючого судді Колесника О.М.

при секретарі Єрош Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ТОВ „АВІАКОМПАНІЯ СКАЙАП" про зобов`язання повернути кошти на картковий рахунок, стягнення неустойки, інфляційних втрат, 3%-річних,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВІАКОМПАНІЯ СКАЙАП» про захист прав споживачів, у якомупросили: зобов`язати відповідача повернути повну вартість невикористаних авіаквитків у розмірі 14 610 грн. та стягнути з останнього неустойку у розмірі 73 781,72 грн., інфляційні втрати у розмірі 9 625,94 грн. та 3% річних у розмірі 2 116,96 грн.

Позовні вимоги з урахуванням останніх уточнень обґрунтовані тим, що 01 березня 2020 року ОСОБА_1 на офіційному сайті відповідача придбала 4 квитки на своє ім`я та ім`я ОСОБА_2 на переліт за маршрутом Київ - Аліканте та у зворотному напрямку разом та сплатила зі свого карткового рахунку їх вартість у сумі 14 610 грн.

В подальшому, на електронну адресу позивача надійшов лист від відповідача про те, що через посилення карантинних заходів з обмеження епідемії коронавірусу (форс-мажорні обставини), рейс позивачів скасовано. На усі спроби повернення коштів, відповідачем грошові кошти повернуті лише на особистий аккаунт ОСОБА_1 з можливістю використання даних коштів на придбання авіаквитків у відповідача. В зв`язку з чим позивач звернулася до відповідача з заявою про переведення даних коштів на банківську карту, але відповіді не отримала та кошти переведенні не були, внаслідок чого позивачі і звернулися до суду з даним позовом про повернення коштів у сумі 14 610 грн. та стягнення штрафних санкцій.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 01.02.2021 року дану цивільну справу передано на розгляд Дарницького районного суду м. Києва за підсудністю.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 13 квітня 2021 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання.

У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

13 грудня 2021 року відповідачем подано відзив на позов, у якому останній заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, зазначивши, що відповідач виконав вимоги щодо повернення коштів у відповідності до вимог законодавства. Будь-яких порушень відповідачем вчинено не було, а відтак і підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

В судове засідання позивачі не з`явилися, однак надіслали до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність та просили суд позовні вимоги задовольнити повністю.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ч. 3 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Пунктом 11 постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішенняу справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97,пункт 36).

Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 01 березня 2020 року ОСОБА_1 на офіційному сайті відповідача придбала 4 квитки на своє ім`я та ім`я ОСОБА_2 на переліт за маршрутом Київ - Аліканте та у зворотному напрямку разом та сплатила зі свого карткового рахунку їх вартість у сумі 14 610 грн.

Згідно до ст. 910 Цивільного кодексу України ЦК України за договором перевезення пасажира одна сторона (перевізник) зобов`язується перевезти другу сторону (пасажира) до пункту призначення, а в разі здавання багажу - також доставити багаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання багажу, а пасажир зобов`язується сплатити встановлену плату за проїзд, а у разі здавання багажу - також за його перевезення. Укладення договору перевезення пасажира та багажу підтверджується видачею відповідно квитка та багажної квитанції, форми яких встановлюються відповідно до транспортних кодексів (статутів).

Відповідно до чч. 1-3 ст. 98 Повітряного кодексу України повітряні перевезення виконуються на підставі договору між авіаперевізником та пасажиром або вантажовідправником. Кожний договір повітряного перевезення та умови його засвідчуються документом на перевезення, який видається авіаційним перевізником або уповноваженими ним організаціями (агентами). Документами на повітряне перевезення є: квиток (паперовий або електронний) - при перевезенні пасажира.

В подальшому, на електронну адресу позивача надійшов лист від відповідача про те, що через посилення карантинних заходів в Королівстві Іспанії з обмеження епідемії коронавірусу (форс-мажорні обставини), рейс позивачів скасовано.

У зв`язку із чим, позивачу запропоновано безкоштовне змінення дати вильоту або повне повернення коштів за квитки, а також вказано електронну адресу, на яку необхідно було надіслати запит із обраним варіантом вирішення ситуації.

Відповідно до п. 3 розділу 1 глави XVIII «Правил повітряних перевезень та обслуговування пасажирів і багажу», затверджених Наказом Державної авіаційної служби України 26 листопада 2018 року № 1239, повернення коштів здійснюється на підставі невикористаного повністю або частково перевізного документа, ордера різних зборів, квитанції про оплату наднормового багажу.

Відповідно до п. 4 розділу 1 глави XVIII Авіаційних правил, повернення коштів здійснюється на рахунок власника банківської картки, якою сплачено перевезення та повернення коштів здійснюється за умови пред`явлення документів, що посвідчують особу, та документів, що підтверджують право на отримання грошових сум, визначених у пункті 3 цієї глави.

Відповідно до п. 6. Розділу 1 глави XVIII Правилами перевезення авіаперевізника може бути передбачена вимога обов`язкового письмового звернення щодо повернення коштів.

Відповідно до п. 19.1.5. Правил повітряних перевезень та обслуговування пасажирів багажу ТОВ «Авіакомпанія СКАЙАП»Повернення коштів Авіакомпанія здійснює у день розірвання договору повітряного перевезення (пред`явлення квитків до каси за місцем їх оформлення, отримання Авіакомпанією інформації від пасажира щодо бажання повернути кошти за невикористане повітряне перевезення, оформлене електронним квитком), а в разі неможливості повернути кошти у день розірвання договору повітряного перевезення в інший строк за домовленістю сторін, але не пізніше ніж протягом семи днів.

Строк повернення коштів розраховується з дня, наступного за днем отримане Авіакомпанією або агентом з продажу документів, необхідних для здійснення операм повернення коштів.

Відповідно до п. 19.1.6. вказаних правил обов`язково необхідно направити письмове звернення пасажира щодо повернення коштів.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 зверталася до відповідача з претензіями електронними листами з вимогою повернути сплачені кошти за квитки на рейси. Однак, на усі спроби повернення коштів, відповідачем грошові кошти повернуті лише на особистий аккаунт ОСОБА_1 з можливістю використання даних коштів на придбання авіаквитків у відповідача.

При цьому дані твердження позивачів, спростовується матеріалами справи, а саме відповідно до листа відповідача за №3098 від 12.11.2020 року у ОСОБА_1 було запитано документи на підтвердження оплати за авіаквитки, у відповідності до норм Авіаційних правил.

Так, лише 03 листопада 2021 року отримавши повний пакет документів необхідних для повернення коштів згідно вимог Авіаційних правил 05 листопада 2021 року було здійснено повернення коштів, що підтверджується банківською випискою ОСОБА_1 .

Таким чином, відповідач виконав свої зобов`язання в повному обсязі.

Із встановлених судом обставин слідує, що між сторонами склалися правовідносини у сфері міжнародного авіаційного перевезення пасажирів та багажу.

Зазначені правовідносини регулюються Конвенцією про уніфікацію деяких правил міжнародних повітряних перевезень від 28.05.1999, яка набрала чинності для України 06.05.2009 (далі - Монреальська конвенція), Повітряним кодексом України (далі - ПК України) та Правилами повітряних перевезень пасажирів і багажу, затвердженими наказом Міністерства інфраструктури України №735 від 30.11.2021.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України Про міжнародне приватне право, законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору (ч. 2 ст. 3 ЦПК України).

Аналогічне положення міститься у ч. 2 ст. 3 Повітряного кодексу України.

Відповідно до преамбули Повітряного кодексу України цей закон встановлює правові основи діяльності в галузі авіації.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Повітряного кодексу України дія цього Кодексу поширюється на фізичних та юридичних осіб незалежно від форми власності та відомчої підпорядкованості, які провадять діяльність у галузі авіації та використання повітряного простору України.

Згідно з п. 78 ч. 1 ст. 1 Повітряного кодексу України, повітряне перевезення - перевезення пасажирів, багажу, вантажу або пошти, яке здійснюється повітряним судном на підставі відповідного договору повітряного перевезення, а відповідно до п. 50 ч.1 ст. 1 вказаного Кодексу, квиток (пасажирський квиток та багажна квитанція) - виданий перевізником (його агентом) документ, у тому числі електронний, який містить умови договору перевезення, повідомлення, польотні та пасажирські купони.

Згідно з пунктами 1, 2 глави 1 розділу ІV Правил повітряних перевезень пасажирів і багажу пасажирський, квиток та багажна квитанція є підтвердженням укладення договору про перевезення та відображають його умови. Квиток надає право пасажиру на переліт відповідним рейсом (рейсами) і зобов`язує перевізника здійснити відповідне перевезення пасажира та його багажу, а також надати інші послуги, пов`язані з перевезенням, згідно з умовами договору перевезення, крім випадків, визначених у пункті 4 цієї глави.

Частиною 16 ст. 100 Повітряного кодексу України визначено, що пасажир має право на компенсацію від авіаперевізника і надання допомоги у разі відмови у перевезенні, скасування чи тривалої затримки рейсу, зниження класу обслуговування пасажиру в порядку, встановленому цим Кодексом, авіаційними правилами України та міжнародними договорами України.

При цьому ст. 29 Монреальської конвенції передбачено, що під час перевезення пасажирів, багажу та вантажу будь-який позов стосовно заподіяної шкоди, незалежно від його підстави, чи то на підставі цієї Конвенції, договору, у зв`язку з правопорушенням або на будь-якій іншій підставі, може бути поданий лише відповідно до умов і меж відповідальності, які передбачені цією Конвенцією, без шкоди для визначення кола осіб, що мають право на позов, та їхніх відповідних прав. При будь-якому такому позові штрафи, штрафні санкції чи будь-які інші виплати, що не стосуються компенсації фактичної шкоди, не підлягають стягненню.

Вказана норма Монреальської конвенції щодо здійснення виплати тільки доведених фактичних збитків пасажирів також дублюється і в пункті 2 глави 2 розділу ХХVІІ Правил, де зазначено, що відповідальність перевізника за неналежне перевезення в будь-якому випадку обмежена реальними збитками, доведеними пасажирами.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 3 Монреальської Конвенції, для перевезення пасажирів оформлюється індивідуальний або груповий перевізний документ, який містить: а) зазначення пунктів відправлення й призначення; b) якщо пункти відправлення й призначення знаходяться на території однієї й тієї самої держави-сторони, а одна чи декілька передбачених зупинок знаходяться на території іншої держави, - зазначення, принаймні, однієї такої зупинки. Замість документа, згаданого в пункті 1, можуть використовуватися будь-які інші засоби, які зберігають інформацію, зазначену в цьому пункті. Якщо використовується будь-який з таких інших засобів, перевізник пропонує надати пасажиру інформацію, збережену таким чином, письмово.

При цьому, недотримання положень попередніх пунктів не зачіпає існування або чинності договору перевезення, на який, проте, поширюється дія цієї Конвенції, у тому числі положень стосовно обмеження відповідальності (ч. 5 ст. 3 Конвенції).

Таким чином, Монреальська Конвенція починає діяти з моменту укладення договору повітряного перевезення, тобто з моменту бронювання квитка, на підставі якого виникають права і обов`язки пасажира і авіаперевізника, а не з моменту початку чи закінчення фактичного перевезення.

Стаття 29 Монреальської конвенції регулює питання повернення коштів за невикористаний квиток, що в розумінні Конвенції вважається фактичною шкодою пасажира. Такі виплати, як 3% річних, інфляційні втрати, неустойка, компенсація за скасування рейсу згідно із Монреальською конвенцією сплаті не підлягають, оскільки не належать до фактичної шкоди.

Отже, ураховуючи наведені вище положення міжнародного законодавства та законодавства України, суд вважає, що авіаперевізник відповідає перед пасажиром лише у межах реальних (фактичних) збитків, доведених пасажирами, але не вище ніж розмір відшкодування, встановлений нормами Монреальської конвенції.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.09.2019 у справі № 761/21756/17 (провадження № 61-15579св19).

Вимоги позивачів про стягнення неустойки обґрунтовані посиланням на Закон України «Про захист прав споживачів», якою передбачено, що у разі розірвання споживачем договору, укладеного поза торговельними або офісними приміщеннями, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей.

Суд погоджується з доводами позивачів про те, що дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється також на повітряні перевезення, що прямо передбачено частиною 3 статті 101 Повітряного кодексу України, однак зауважує, що предметом регулювання статті 12 цього Закону є правовідносини, що виникають з реалізації продукції, яка є річчю. В даному ж випадку, позивач придбала у відповідача послуги авіаперевезення, які споживаються в процесі їх надання, а відтак на спірні правовідносини положення статті 12 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку посилається позивач, не поширюються.

Також суд зауважує, що правовідносини сторін у галузі міжнародних авіаперевезень пасажирів та багажу не регулюються цивільним законодавством України, тому що ці правовідносини належать до галузі міжнародного повітряного права та, відповідно, регулюються Монреальською конвенцією про уніфікацію деяких правил міжнародних повітряних перевезень від 28.08.1999.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного суду від 18.03.2020 у справі №761/13278/18 (провадження № 61-21966св19).

Оскільки, як вбачається з матеріалів справи, позивачами початково не було дотримано правил повітряних перевезень пасажирів щодо звернення з вимогою про повернення коштів за невикористані квитки, що свідчить про недобросовісність дій з боку позивача, а також враховуючи вищевказані правові норми та правові висновки, суд вважає заявлені позивачем позовні вимоги про відшкодування неустойки за несвоєчасне повернення коштів, а також інфляційних збитків та 3 % річних такими, що не відповідають обставинам справи, а отже не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

З огляду на відмову у задоволенні позовних вимог судові витрати понесені позивачами стягненню з відповідача не підлягають.

У силу ст. 141 ЦПК України витрати по справі, понесені судом, слід компенсувати за рахунок держави, оскільки позивачі при подачі позову до суду були звільнені по закону від сплати судового збору.

На підставі викладеного та керуючись статями 10, 12, 13, 81, 83, 141, 258, 263, 265, 268, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ТОВ „АВІАКОМПАНІЯ СКАЙАП" про зобов`язання повернути 14 610 грн. коштів на картковий банківський рахунок, стягнення 73 781 грн. 72 коп. неустойки, 9 625 грн. 94 коп. інфляційних втрат, 2 116 грн. 96 коп. 3%-річних, судових витрат відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення.

Суддя :