(2/199/1034/22)
07 грудня 2022 року
провадження № 2/199/1034/22
Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі:
головуючого судді Подорець О.Б.
секретаря судового засідання Терентієвої Я.О.
учасники справи:
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на грошові кошти, -
У грудні 2021 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, в якій просить стягнути з ОСОБА_1 на його користь 45 000 доларів США за договором позики та 11 895 грн. судових витрат.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 20 квітня 2020 року згідно договору позики, ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_1 отримала в позику гроші у сумі 45 000 доларів США, строком до 30 червня 2025 року, а остання зобов`язалась повернути позивачу ці кошти у повному обсязі в зазначений строк. Факт передачі грошей по підставі безпроцентної позики підтверджується розпискою, яка була видана позивачу відповідачем 20 квітня 2020 року. Вказана сума надавалась в борг ОСОБА_1 для придбання нею в особисту власність квартири в м. Дніпрі або в м. Києві.
Проте, впродовж року з моменту отримання коштів відповідач квартиру не придбала. На сьогоднішній день у позивача виникла наглядна потреба в грошах для особистих цілей. Тому, 10 жовтня 2021 року він звернувся з письмовою вимогою до ОСОБА_1 повернути йому достроково позичені їй гроші у повному обсязі, з підстав, передбачених ч. 2 ст.1049 ЦК України, але відповідач відповіла йому, що грошові кошти взяті нею у борг до 30 червня 2025 року, є її власністю і до настання терміну повернення, вільна користуватися ними на свій розсуд.
28 червня 2022 року відповідач надала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог у повному обсязі (а.с.38-43).
На теперішній час вона має намір придбати квартиру у м. Дніпрі або в м. Києві.
Грошові кошти взяті нею у борг до 30 червня 2025 року, є її власністю і до настання терміна повернення, вона вільна користуватися ними на свій розсуд відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України. Вважає, що саме боржнику на підставі ч. 2 ст. 1049 ЦК України надано право виконати свій обов`язок передбачений ст.531 ЦК України достроково. Вона не має наміру повернути гроші достроково.
29 червня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання права власності на грошові кошти, в якій просить визнати за нею право власності на готівкові грошові кошти у розмірі 45 000 доларів США, що були передані їй ОСОБА_2 за договором позики від 20 квітня 2020 року.
В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 , зазначила, що 20 квітня 2020 року згідно договору позики, ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_1 отримала у позику гроші у сумі 45 000 доларів США, строк повернення грошей до 30 червня 2025 року, а вона зобов`язалась повернути позивачу ці кошти у повному обсязі в зазначений строк. Факт передачі грошей підтверджується розпискою, яка була видана нею ОСОБА_2 20 квітня 2020 року. Звернувшись до суду з основним позовом ОСОБА_2 не визнає її право власності на зазначені кошти в сумі 45 000 доларів США. Договір не містить умов щодо строків придбання нею квартири та/або іншого майна, а також будь яких умов щодо дострокового повернення позичальником боргу позикодавцю. Вказана сума надавалась в борг ОСОБА_1 для придбання нею в особисту власність квартири в м. Дніпрі або в м. Києві. Єдиним її обов`язком за договором позики є повернення грошових коштів до 30 червня 2025 року. Вважає, що з моменту передачі позикодавцем грошових коштів позичальнику на підставі договору позики, останні належать позичальнику на праві власності, у зв`язку з чим звернулася із цим позовом до суду (а.с.46-55).
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2022 року було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі, визначено проводити розгляд справи у порядку загального позовного провадження (а.с.31).
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2022 року прийнято до розгляду з первісним позовом ОСОБА_2 , зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 (а.с.66).
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 липня 2022 року закрито підготовче судове засідання і справу призначено до розгляду по суті (а.с.73).
12 та 31 жовтня 2022 року розгляд справи відкладено у зв`язку з неявкою позивача за первісним позовом ОСОБА_2 .
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики залишено без розгляду.
Адвокат Ковалевський М.С. представник позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 надав до суду заяву з клопотанням провести судове засідання, яке призначене на 07 грудня 2022 року, його та позивача за зустрічним позовом відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував.
Відповідач ОСОБА_2 неодноразово повідомлявся судом про день та час розгляду справи шляхом направлення поштової кореспонденції суду на адресу місця проживання, СМС-повідомленнями, на адресу електронної пошти, зазначені ОСОБА_2 при подачі первісного позову. Клопотань до суду про розгляд справи за його відсутності не надходило.
Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 , постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).
Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_2 до суду не з`явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином. Своїм правом надати відзив на зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 не скористався.
За таких обставин, суд вважає можливим розглянути зустрічну позовну заявку в порядку заочного розгляду справи.
Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного.
Судом встановлено, що 20 квітня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики на суму 45 000 доларів США, що підтверджується розпискою, згідно якої ОСОБА_1 отримала у строкову позику грошові кошти у розмірі 45 000 доларів США і зобов`язалася їх повернути до 30.06.2025 (а.с.12).
10 жовтня 2021 року ОСОБА_2 направив ОСОБА_1 вимогу, в якій вимагав повернути заборговані кошти в розмірі 45 000 доларів США, яку ОСОБА_1 10.10.2021 отримала (а.с.19-20). Проте, до теперішнього часу гроші не повернуті, при цьому ОСОБА_1 звертаючись до суду із зустрічним позовом зазначає, що строк повернення позики не настав.
Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу та інших актів цивільного законодавства.
Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України.
У відповідності до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, така позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа №6-63цс13). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що: "за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки".
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: "за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки".
За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що між сторонами був укладений договір позики грошей на визначений термін. За умовами якого позивач передав відповідачу зазначену грошову суму у позику, а відповідач зобов`язався повернути отримані кошти готівкою у строк, визначений умовами й у визначений спосіб, що підтверджується умовами розписки, а також визнається ОСОБА_1 .
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Договір є укладеним, відповідно до ст. 638 ЦК України, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. На підтвердження чого посвідчують своїми підписами, що відповідає даним правовідносинам.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно вимог ч.ч.1,2 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Предметом розгляду у цій справі (із урахуванням меж заявлених позовних вимог) є визнання права власності на грошові кошти передані за договором позики.
Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.
Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17).
Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.
Вирішуючи спір, суд зважає на той факт, що законодавством визначено, що момент переходу права власності на предмет позики залежить від того, що саме передається позичальникові за договором. Право власності на готівкові грошові кошти виникає у позичальника в момент фактичної передачі йому таких грошових коштів.
Посилання позивача ОСОБА_1 , як на підставу позову вимоги ст. 392 ЦК України, суд не може взяти до уваги.
Так, відповідно до ст.392 ЦК України, на яку в позовній заяві посилається позивач за зустрічним позовом, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Позов про визнання права власності на майно в порядку ст.392 ЦК України є належним способом захисту тоді, коли у інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна, створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності у зв`язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів на жилий будинок, автомашину тощо. За таких обставин, коли суб`єктивне право власності ще безпосередньо інші особи не порушили, особа може звернутися до суду з заявою про визнання права власності, яка матиме самостійне правове значення і не вимагатиме винесення якогось зобов`язуючого рішення для інших осіб. У даному випадку законодавець має на увазі право власності на майно, а не грошові кошти отримані в борг.
Отримання грошових коштів на підставі договору позики регулюються параграфом 1 глави 71 ЦК України, і визнання права власності на грошові кошти отримані за договором позики не передбачають визнання на них права власності в судовому порядку.
За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову в повному обсязі.
Розподіл судових витрат здійснити відповідно до ст. 141 ЦПК України.
Керуючисьст.ст. 12, 13, 19, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 272, 273, 280, 281, 282, 283, 289 ЦПК України, суд, -
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на грошові кошти - відмовити у повному обсязі.
Судові витрати віднести на рахунок позивача.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення суду складено 16 грудня 2022 року.
позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання (реєстрації) - АДРЕСА_1 .
відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання (реєстрації): АДРЕСА_2 .
Суддя О.Б.Подорець