ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«14» грудня 2022 року

м. Валки

справа № 638/622/22

провадження № 22ц/818/3767/22

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В., Яцини В.Б.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Державна казначейська служба України

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2022 року в складі судді Поволяєвої О.В.

в с т а н о в и в:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що він з 07 жовтня 2019 року має статус внутрішньо переміщеної особи. Його взято на облік Індустріальним відділом обслуговування громадян міста Харкова Немишлянського району Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області. Всупереч вимогам закону йому припинено виплату пенсії з травня 2018 року, у зв`язку з чим він звернувся до суду.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20 січня 2020 року зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області нарахувати та виплатити йому пенсію за період з вересня 2018 року по теперішній час. Рішення суду набрало законної сили.

Вказав, що зазначене судове рішення відповідачем не виконано, у зв`язку з чим 27 жовтня 2021 року державним виконавцем винесена постанова про закінчення виконавчого провадження з одночасним направленням повідомлення про вчинення злочину посадовими особами Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області.

Зазначив, що дотепер рішення суду не виконано. Йому виплачено пенсію лише за один місяць. Його порушені права на отримання пенсійних виплат не відновлені. Тривалим невиконанням посадовими особами Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20 січня 2020 року йому завдано моральну шкоду. Моральні страждання полягали у тому, що, опинившись без пенсії у зоні антитерористичної операції він отримав стрес, його здоров`я погіршилось, він змушений був доводити у суді своє беззаперечне право на отримання пенсії.

Вказав, що має право на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням органу Пенсійного фонду України щодо припинення виплати йому пенсії з травня 2018 року та бездіяльністю щодо невиплати йому заборгованості за рішенням суду, яку оцінює у 50 000,00 грн.

Просив стягнути з Державного бюджету України на його користь моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково; стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь у рахунок відшкодування моральної шкоди 1000,00 грн; в іншій частині позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та задовольнити його позов у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не надав належної оцінки доказам у справі та дійшов помилкового висновку про стягнення на його користь у рахунок відшкодування моральної шкоди лише 1000,00 грн. Вважав такий розмір відшкодування є принизливим для нього. Суд не врахував того, що він, особа похилого віку, змушений був звертатися до суду, витрачати власний час та кошти, які потрібні йому на лікування, на правову допомогу, чим порушено його звичне життя, спричинено йому стрес. Рішення суду, що набрало законної сили, тривалий час не виконується, скарги до інших органів також не дають результатів. Він вже шостий рік перебуває у постійних судових спорах з відповідачем та не може отримати свою законну пенсію.

28 листопада 2022 року до суду апеляційної інстанції від Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому Управління зазначило, що ОСОБА_1 перебуває на обліку з жовтня 2019 року. За рішенням Харківського окружного адміністративного суду йому в добровільному порядку виплачено у березні 2020 року пенсію в межах одного місяця в сумі 7 311, 40 грн за вересень 2018 року. Залишок в розмірі 104 634, 31 грн за період з 01 жовтня 2018 року по 31 жовтня 2019 року буде виплачено відповідно до Порядку «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» за наявності бюджетного фінансування. Вказало, що пенсійні виплати за минулий період, у тому числі нараховані на виконання рішень суду, що набрали законної сили, проводяться отримувачам за окремою програмою, передбаченою в бюджеті Пенсійного фонду України на відповідну мету за рахунок коштів Державного бюджету України на відповідний рік. Також, Управління звернуло увагу на те, що відшкодування у разі визнання судом незаконними дій чи рішень будь-якого органу державної влади, повинно здійснюватися за рахунок держави, а в даному випадку, не з коштів Пенсійного фонду України, так як бюджетом Пенсійного фонду України, який кожного року затверджується Кабінетом Міністрів України, не передбачено витрат на зазначені цілі. При цьому вважало, що належним відповідачем в цій справі повинна бути Державна казначейська служба України, яка виконує судове рішення та посилалося на висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 04 липня 2018 року у справі № 281/46/16-ц, провадження № 61-9561св18; від 08 травня 2019 року у справі № 127/15600/17, провадження № 61-37307св18; від 15 травня 2019 року у справі № 709/1751/17-ц, провадження № 61-13428св18; від 12 червня 2019 року у справі 753/887/17, провадження № 61-24056св18. Тому, просило залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, судове рішення без змін.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що неправомірними діями Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області завдано позивачу моральної шкоди, однак ОСОБА_1 не доведений факт спричинення йому моральної шкоди в більшому розмірі, ніж 1000,00 грн.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є пенсіонером за віком, що підтверджується копією посвідчення, серія НОМЕР_1 (а. с. 6).

З травня 2018 року виплата пенсії ОСОБА_1 була припинена.

ОСОБА_1 взятий на облік як внутрішньо переміщена особа з Луганської області, що підтверджується довідкою від 07 жовтня 2019 року № 6334-.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20 січня 2020 року у справі № 520/11767/19, яке набрало законної сили 20 лютого 2020 року, визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо не нарахування та невиплати пенсії ОСОБА_1 з травня 2018 року по теперішній час; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області нарахувати та виплатити йому пенсію за період з вересня 2018 року по теперішній час; в частині присудження виплати пенсії в межах суми стягнення за один місяць допущено негайне виконання рішення (а. с. 7-10).

Рішення суду є чинним.

На виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20 січня 2020 року держаним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Нагорною К.В. відкрито виконавче провадження № 65260962.

27 жовтня 2021 року держаним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Нагорною К.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, в якій зазначено, що рішення суду не виконано без поважних причин, а його виконання без участі боржника неможливе. Державним виконавцем на боржника накладено штраф, а також направлено до Головного управління Національної поліції у Харківській області повідомлення про вчинення кримінального правопорушення (а. с. 13).

З листа Відділу обслуговування громадян № 10 (сервісний центр) Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 02 грудня 2021 року, відомостей з Інтегрованої комплексної інформаційної системи Пенсійного фонду України, протоколу нарахувань за період з 01 жовтня 2018 року по 31 жовтня 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 за рішенням суду від 20 січня 2020 року нараховано пенсію за період з 01 вересня 2018 року по 31 жовтня 2019 року, з них в межах негайного виконання за вересень 2018 року виплачено в березні 2020 року суму в розмірі 7 311, 40 грн. Залишок доплати за минулий період з 01 жовтня 2018 року по 31 жовтня 2019 року у розмірі 104 634,31 грн не виплачений (а. с. 11-12, 29-31).

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

У рішенні у справі "Суханов та Ільченко проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (пункт 25 цього рішення).

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду визначені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Нормами статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті.

Разом з тим, згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та його вини в її заподіянні.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями (бездіяльністю). Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.

При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

При відшкодуванні моральної шкоди необхідно з`ясовувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних страждань, а також в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керується.

У рішенні від 12 липня 2007 року у справі «Stankov v. Bulgaria» Європейський суд з прав людини зазначив, що оцінка моральної шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом.

Чинне законодавство не містить методики чи способів обчислення моральної шкоди, та при оцінці розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю та спокою особи, а будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Як слідує з прецедентної практики Європейського суду з прав людини право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується.

Згідно статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконання судового рішення здійснює суд.

За змістом статті 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Чіткою й усталеною практикою Європейського суду з прав людини передбачено, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», пункт 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення від 28 липня 1999 року у справі «Імобільяре Саффі» проти Італії», заява № 22774/93, пункт 66).

Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою (рішення у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00, пункт 44, від 20 липня 2004 року). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному та вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення від 26 квітня 2005 року у справі «Сокур проти України», заява № 29439/02, та від 19 лютого 2009 року у справі «Крищук проти України», заява № 1811/06).

Забезпечення адекватного та достатнього відшкодування за невиконання або несвоєчасне виконання рішень національних судів є прямим обов`язком держави. При цьому держава, запровадивши компенсаторний засіб юридичного захисту, має подбати про те, щоб такий засіб не вважався неефективним.

У справі «Скордіно проти Італії» Європейський суд з прав людини визначив ключові критерії для перевірки ефективності компенсаторного засобу юридичного захисту щодо надмірно тривалих судових проваджень. Ці критерії, які також застосовні до справ про невиконання рішень (рішення у справі «Вассерман проти Росії» від 10 квітня 2008 року, заява № 21071/05, пункти 49 і 51), вимагають такого: позов про відшкодування має бути розглянутий упродовж розумного строку (рішення у справі «Скордіно проти Італії», заява № 36813/97, пункт 195); призначене відшкодування має бути виплачене без зволікань і, як правило, не пізніше шести місяців від дати, на яку рішення про його призначення набирає законної сили (рішення у справі «Скордіно проти Італії», заява № 36813/97, пункт 198); процесуальні норми стосовно позову про відшкодування мають відповідати принципові справедливості, гарантованому статтею 6 Конвенції (рішення у справі «Скордіно проти Італії», заява № 36813/97, п. 200); норми стосовно судових витрат не повинні покладати надмірний тягар на сторону, яка подає позов, якщо її позов обґрунтований (рішення у справі «Скордіно проти Італії», заява № 36813/97, пункт 201); розмір відшкодування не повинен бути нерозумним у порівнянні з розміром відшкодувань, призначених Судом в аналогічних справах (рішення у справі «Скордіно проти Італії», заява № 36813/97, пункти 202 206 і 213).

Суд також зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Проте, інша ситуація, коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (рішення у справі «Скордіно проти Італії», заява № 36813/97, пункти 203 - 204, та рішення у справі «Вассерман проти Росії», заява № 21071/05, пункт 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (рішення від 7 травня 2002 року в справі «Бурдов проти Росії», пункт 100).

Як вбачається з матеріалів справи, судовим рішенням в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 встановлено, що бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо не нарахування та невиплати йому пенсії з вересня 2018 року є протиправною.

Рішення суду набрало законної сили ще 20 лютого 2020 року, однак дотепер в повній мірі не виконано. ОСОБА_1 виплачено заборгованість лише в межах платежу за один місяць в розмірі 7 311, 40 грн.

Внаслідок протиправних дій Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо припинення виплати йому пенсії позивач, особа похилого віку, змушений був звертатись до суду, що не входить до його звичайного способу життя. Неотримання пенсії протягом тривалого часу призводило до переживань позивача, змін у способі життя та вимагало від нього додаткових зусиль для його організації.

Встановивши наявність умов, необхідних для відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про часткове задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Зазначене відповідає висновкам, яких дійшов Верховний Суд у постановах Великої Палати від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц (провадження № 14-261цс19), від 14 квітня 2020 року у справі № 265/6121/18 (провадження № 61-8251св19), від 27 травня 2020 року у справі № 554/8204/16-ц (провадження № 61-527св19), від 15 вересня 2021 року у справі № 214/3194/19 (провадження № 61-5008св21).

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з розміром відшкодування, визначеним судом першої інстанції, та вважає його таким, що не відповідає обставинам справи.

Матеріали справи свідчать про те, що позивач є особою похилого віку, внутрішньо переміщеною особою. Пенсія є єдиним джерелом його існування.

Як припинення нарахування позивачу пенсії, так і подальше невиконання судового рішення про зобов`язання нарахувати та виплатити кошти з урахуванням того, що пенсія є для позивача джерелом для існування, порушило права ОСОБА_1 та спричинило йому моральну шкоду.

ОСОБА_1 завдано втрат немайнового характеру у вигляді душевних страждань, порушення звичайного способу життя, психологічного навантаження, втрати емоційної стабільності через тривогу за подальшу долю та необхідності вжиття додаткових зусиль для організації свого життя враховуючи, що все його майно залишилося на тимчасово окупованій території. Страждання емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, психологічне напруження, розчарування, незручності, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини. Дійсно, порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки, стать, вік і стан здоров`я заявника. У практиці Європейського суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.

Само по собі відновлення становища позивача, яке існувало до порушень його прав шляхом ухвалення судового рішення на його користь, не може компенсувати ОСОБА_1 його немайнових втрат, оскільки позивач був змушений звертатися до суду, державної виконавчої служби, докладати зусиль для організації свого життя за умови відсутності коштів до існування, та відчувати безпорадність і пригніченість від таких дій саме від державного органу, який має належно виконувати покладені на нього обов`язки.

Визначаючи у позовній заяві розмір відшкодування, який, на його думку, підлягає стягненню, позивач виходив з розміру мінімальної пенсії. Однак, розмір щомісячної пенсії не може бути покладений в основу розрахунку, адже ОСОБА_1 заявлені вимоги про відшкодування моральної, а не матеріальної шкоди.

Суд, в свою чергу, визначаючи сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, повинен виходити із засад розумності та справедливості. З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суд першої інстанції, який заслуховує сторони та встановлює фактичні обставини справи, має широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (сумірного) розміру відшкодування. Однак, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги в сумі 1000,00 грн, не обґрунтував сумірності стягнутої суми засадам розумності та справедливості, обмежившись лише встановленням факту заподіяння моральної шкоди позивачу.

З урахуванням фактичних обставин справи, тривалості порушення прав позивача з травня 2018 року, важливості для позивача питань, з якими він звертався до відповідача для вирішення, принципів розумності та справедливості колегія суддів вважає, що співмірною завданій шкоді є компенсація у розмірі 10 000,00 грн.

Доводи ОСОБА_1 щодо наявності підстав для стягнення на його користь відшкодування у розмірі 50 000,00 грн судова колегія відхиляє, адже позивачем не надано доказів завдання йому моральної шкоди саме у відповідному розмірі. У справі відсутні достатні докази на підтвердження такої глибини душевних страждань та немайнових втрат потерпілої особи, які заслуговують на відшкодування у розмірі 50 000,00 грн.

Посилання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області у відзиві на апеляційну скаргу на те, що єдиним та належним відповідачем у справі повинна бути лише Державна казначейська служба України суперечить усталеній практиці. Так, у висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц зазначено, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав (пункт 43 постанови). Матеріали справи свідчать про те, що порушником прав позивача є Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, якого і вказано позивачем в позові як відповідача. Сам факт стягнення коштів із Державного бюджету України не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем Державну казначейську службу України чи її територіального органу.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню зі стягненням з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір», судові витрати у вигляді судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги підлягають віднесенню за рахунок держави.

Керуючись ст.ст.367, 368, ст.374, ст.376, ст.ст.381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині в задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.В. Котелевець

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 14 грудня 2022 року.