Постанова

Іменем України

14 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 760/27268/20

провадження № 61-8684св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач- ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Щигловим Євгенієм Олександровичем, на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 14 вересня 2021 року у складі судді Калініченко О. Б. та постанову Київського апеляційного суду від 10 серпня 2022 року у складі колегії суддів: Олійника В. І., Сушко Л. П., Суханової Є. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

01 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики.

Так, 22 вересня 2016 року ОСОБА_2 надала розписку, якою підтвердила отримання від нього 20 000,00 дол. США для проведення спільної фінансової діяльності.

Вказував, що свої зобов`язання щодо проведення спільної діяльності відповідачка не виконала, повернути кошти не мала можливості, у зв`язку з чим 04 листопада 2017 року нею була написана розписка, якою вона зобов`язалася повертати йому раніше отримані кошти (20 000,00 дол. США) щомісячно по 1 500,00 дол. США, починаючи з липня 2017 року. Повний розрахунок відповідачка зобов`язалася здійснити до липня 2018 року.

Однак ОСОБА_2 борг не повернула.

Загальна сума неповернутої відповідачкою позики складає 20 000,00 дол. США, що станом на 01 грудня 2020 року становить 569 924,00 грн.

При цьому, позивач зазначив, що оскільки розмір процентів у даному випадку не встановлений, то їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Отже, загальна сума процентів за весь час користування грошима складає 6 396,00 дол. США, що станом на 01 грудня 2020 року становить 182 262,00 грн.

Також позивач вказав на необхідність стягнення з відповідачки на користь позивача 3 % річних за порушення грошового зобов`язання.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідачки на його користь заборгованість в загальній сумі 811 068,00 грн, з яких: 569 924,00 грн - сума основного боргу, 182 262,00 грн - проценти за користування позикою за період від 01 серпня 2018 року до 01 грудня 2020 року, 58 882,00 грн - 3 % річних за період від 01 серпня 2018 року до 01 грудня 2020 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 14 вересня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 356 202,50 грн та 3 % річних у сумі 25 002,56 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникли правовідносини із договору позики грошових коштів.

Разом з тим, суд першої інстанції вважав за необхідне застосувати строк позовної давності щодо вимог позивача в частині стягнення коштів за договором позики в межах щомісячних платежів у період з липня 2017 року до листопада 2017 року включно.

Також суд першої інстанції вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 3 % річних з урахуванням застосованої судом позовної давності.

В іншій частині позовних вимог суд першої інстанції відмовив за необгрунтованістю.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Щиглова Є. О. звернулась з апеляційною скаргою.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 10 серпня 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Щиглова Є. О. залишено без задоволення, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 14 вересня 2021 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

02 вересня 2022 року ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Щиглова Є. О. засобами поштового зв`язку звернулась до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 14 вересня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 серпня 2022 року, в якій просила оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу від 30 вересня 2020 року представник ОСОБА_1 адвокат Юдіна І. В. просить суд у задоволенні касаційної скарги відмовити, оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 15 вересня 2022 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

22 вересня 2022 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 01 грудня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи встановлені судами

Встановлено, що згідно розписки, виданої 22 вересня 2016 року ОСОБА_2 , остання отримала 20 000,00 дол. США для проведення спільної фінансової діяльності.

Згідно розписки від 04 листопада 2017 року ОСОБА_2 зобов`язалася повертати ОСОБА_1 на зобов`язання по отриманим коштам (20 000,00 дол. США) щомісячно по 1 500,00 дол. США, починаючи з липня 2017 року. При цьому, ОСОБА_2 зазначила, що повний розрахунок планує зробити до липня 2018 року, повернувши 20 000,00 дол. США.

31 травня 2021 року представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Щиглов Є. О. подав до суду першої інстанції заяву про застосування строків позовної давності.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Щигловим Є. О., на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 14 вересня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 серпня 2022 року, не містить доводів в частині відмовлених позовних вимог ОСОБА_1 , а тому, в силу приписів статті 400 ЦПК України, у вказаній частині зазначені судові рішення в касаційному порядку не переглядаються.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова

від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України).

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, дослідивши зміст розписки ОСОБА_2 від 04 липня 2017 року та інші наявні в матеріалах справи докази, надавши їм належну оцінку, правильно установили, що між сторонами виникли правовідносини з договору позики грошових коштів, оскільки вказана розписка містить відомості про отримані ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошові кошти із зобов`язанням їх повернення у визначений строк.

При цьому зазначена розписка підтверджує не лише факт укладення договору, а й факт передачі позикодавцем позичальнику грошової суми у розмірі 20 000,00 доларів США.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики

у строк та в порядку, що передбачені договором.

При таких обставинах суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши справжню правову природу правовідносин сторін, якими підтверджено правовідносини позики, та факт передання позивачем відповідачу в позику коштів у розмірі 20 000,00 доларів США, з огляду на порушення ОСОБА_2 зобов`язань повернути кошти, дійшов обґрунтованого висновку про наявність у відповідача боргового зобов`язання перед позивачем у вказаному розмірі.

Разом із тим, встановлено, що під час розгляду справи судом першої інстанції сторона відповідача подала заяву про застосування позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

При цьому, відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом 01 грудня 2020 року, а тому суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку, що слід застосувати строк позовної давності щодо вимог позивача в частині стягнення коштів за договором позики в межах щомісячних платежів у період з липня 2017 року до листопада 2017 року включно.

При цьому слід враховувати, що укладений між сторонами договір позики встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами, а тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку позики згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК Українипочинається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Зазначене узгоджується із правовим висновком, який міститься у пункті 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

При таких обставинах суди дійшли обґрунтованого висновку, що з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню грошова сума у розмірі 12 500 доларів США (20 000 - (1500 х 5)), що за офіційним курсом НБУ складає 356 202,50 грн. (12 500 х 28,4962).

У відповідності до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання.

За частиною другою цієї статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Установивши, що свій обов`язок з повернення грошових коштів позивачу відповідач не виконав, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 % річних від простроченої суми у розмірі 25 002,56 грн.

Посилання заявника на неврахування судами висновків, викладених у постановах Верховного Суду є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки висновки щодо застосування норм права, які викладені у вказаних постановах, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судові рішення судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Верховний Суд встановив, що судові рішення судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині ухвалені з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на їх законність не впливають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно пункту першого частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки дія рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 вересня 2021 року, була зупинена ухвалою Верховного Суду від 26 вересня 2022 року, тому необхіно поновити його дію.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Щигловим Євгенієм Олександровичем, залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 вересня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 серпня 2022 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Поновити виконання рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 вересня 2021 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

М. Ю. Тітов