Справа № 201/6373/21
Провадження № 2/201/329/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2022р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська в складі : головуючого - судді - Ткаченко Н.В.

за участю секретаря - Помельнікової Я.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

29.06.2021р. до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с. №3-5).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.06.2021р. головуючою у справі визначена суддя Ткаченко Н.В. (а.с. №1).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 02.07.2021р. було відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання (а.с.№26).

Відповідно до положень ст. 197, ч.3 п.2 ст. 200 ЦПК України, підготовче засідання було проведено 27.07.2022р. та справу призначено для судового розгляду (а.с. №83).

В обґрунтування позовних вимог представник позивача адвокат Ковальчук І.М. (діє за ордером від 10.06.2021р. серії ВТ №1013287 а.с. № 24) посилалася на те, що 31.01.2019р. між позивачем та відповідачкою ОСОБА_2 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Кононенко С.А., відповідно до якого ним було передано відповідачці у позику грошові кошти у сумі 1 666 200 грн., що є еквівалентом 60 000 доларів США. У свою чергу, остання зобов`язався повернути позику не пізніше 31.01.2021р. З метою забезпечення виконання відповідачкою своїх зобов`язань за договором позики, між позивачем та відповідачкою було укладено іпотечний договір від 31.01.2019р., посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Кононенко С.А., за реєстровим номером №66, відповідно до умов якого, відповідачкою було передано в іпотеку - нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1 . Як наслідок, обтяження іпотекою предмета іпотеки було зареєстроване у встановленому порядку. Свої зобов`язання за договором позики позивач виконав у повному обсязі, передавши відповідачці грошові кошти у розмірі 1 666 200 грн., однак, відповідачка не виконала належним чином своїх обов`язків за договором позики, зокрема, не повернула позивачу суму позики у визначений договором строк - не пізніше 31.01.2021р. У зв`язку із невиконанням відповідачкою основного зобов`язання, ОСОБА_1 звернувся до останньої з письмовою вимогою від 05.03.2021р. про усунення порушення, а саме виконання грошового зобов`язання та повернення йому позики відповідно до договору позики, а також попередив про те, що у разі невиконання цього обов`язку, він змушений буде звернути стягнення на предмет іпотеки. Однак, відповідачка до цього часу не виконала перед позивачем грошове зобов`язання за договором позики. За вказаних обставин представник позивача просив позов задовольнити та стягнути з відповідачки 1 525 106 грн. основного боргу за договором позики від 31.01.2019р., а також 52 463,63 грн. - суму індексу інфляції шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації: шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, визначеною відповідно до законодавства України, а також стягнути 11 350 грн. судового збору та 5 500 грн. витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

У судове засідання 23.11.2022р. сторони або їх представники не з`явились, про день розгляду справи були повідомлені належним чином.

18.10.2021р. до суду від представника позивача Ковальчук І.М. (діє на підставі ордеру серії ВТ №1013287 від 10.06.2021р. - а.с. №24), надійшла заява про розгляд справи без позивача та його представника, в якій представник також позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила задовольнити (а.с. №38).

Відповідачка ОСОБА_2 в судові засідання, які призначалися судом на 05.10.2022р. та 23.11.2022р., повторно не з`явилась, про дату та час розгляду справи повідомлялась належним чином. Втім, до суду повернулися конверти з позначкою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. №65, 77, 88, 102).

Крім того, про дати судових засідань відповідачка була повідомлена шляхом направлення електронних листів, які нею отримані (а.с. №81, 91, 100) та шляхом розміщення оголошення на сайті «Судова влада України» (а.с. №52, 68, 82, 92, 103).

Крім того, в матеріалах справи наявна розписка відповідачки про ознайомлення із датою підготовчого засідання від 18.02.2022р. (а.с. №58).

Також, відповідачка неодноразово подавала заява про відкладення розгляду справи від 14.02.2022р., від 01.04.2022р. та від 30.05.2022р., які були задоволені судом (а.с. №55. 60, 69), та мала намір звернутись із зустрічною позовною заявою про визнання недійсним договору іпотеки.

Отже, відповідачка вважається такою, що повідомлена належним чином про дати розгляду справи судом 05.10.2022р. та 23.11.2022р. Втім, про причини неявки суд не сповістила, так само, як і не надала ані відзив на позовну заяву, ані зустрічний позов про визнання недійсним договору іпотеки.

З урахуванням заяви представника позивача від 18.10.2021р., повторної неявки відповідачки при належному повідомлені про дати судових засідань, суд у відповідності до положень ст.223, ч.2 ст.247 ЦПК України ухвалив рішення в судовому засіданні 23.11.2022р. за відсутності обох сторін (їх представників) та без фіксації судового процесу технічними засобами.

Підстав для ухвалення у справі заочного рішення суду немає, оскільки відсутня сукупність умов, яка передбачена ч.1 ст. 280 ЦПК України, а саме згода позивача на ухвалення заочного рішення суду.

Суд, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази за принципами ст. 89 ЦПК України у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Судом встановлено, що 31.01.2019р. між ОСОБА_1 (позикодавцем) та ОСОБА_2 (позичальником) було укладено договір позики, згідно пункту 1 якого позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти готівкою у сумі 1 666 200 грн. (один мільйон шістсот шістдесят шість тисяч двісті грн.), що є еквівалентом 60 000 доларів США (шістдесят тисяч доларів США), за курсом НБУ на день укладання договору позики (1 долар = 27,77 грн.), а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів.

У пункті 2 договору позики сторони погодили, що повернення суми позики має бути здійснено в термін не пізніше 31.01.2021р. (тридцять першого січня дві тисячі двадцять першого року) (а.с. №6).

З метою забезпечення вищевказаного договору позики, 31.01.2019р. між ОСОБА_1 (іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (іпотекодавець) було складено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко С.А. та зареєстрований за реєстровим номером №66, відповідно до якого іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання основного зобов`язання, що випливає з договору позики, передає в іпотеку, а іпотекодержатель приймає в іпотеку в порядку і на умовах, визначених у договорі іпотеки, предмет іпотеки, який належить іпотекодавцю на праві власності (а.с. №7-9).

Відповідно до п. 1.2 договору, предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 .

Згідно п. 1.3 договору іпотеки, житлова площа вищезазначеної квартири становить 47,7 кв.м., загальна площа 69.4 кв.м.

Право власності іпотекодавця на предмет іпотеки підтверджено договором дарування квартири, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шевченко В.В., 28.01.2014р. за реєстровим номером №278.

Право власності на предмет іпотеки зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором прав на нерухоме майно 31.01.2019р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01 (а.с. №10).

Згідно п. 1.4 договору іпотеки, вартість предмета іпотеки визначена за домовленістю сторін та становить 1 666 200 грн. (один мільйон шістсот шістдесят шість тисяч двісті грн.). При цьому сторони погодились з тим, що вартість предмету іпотеки, зазначена у цьому пункті договору, є приблизною вартістю предмету іпотеки на момент передачі його у іпотеку. Реалізація предмета іпотеки у будь-якому випадку буде здійснюватись за цінами, що реально склалися на ринку на момент його реалізації та є реальними щодо його відчуження за грошові кошти, в порядку, передбаченому цим договором та чинним на момент реалізації законодавством.

Відповідно до пп. 3.1.4. іпотечного договору, у випадку невиконання основного зобов`язання іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому цим договором.

Відповідно до п. 5 договору іпотеки, іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо у момент настання терміну (строку) виконання основного зобов`язання, основне зобов`язання (або відповідна його частина) не буде виконано іпотекодавцем (боржником).

При цьому, у разі порушення основного зобов`язання іпотекодавцем та/або умов цього договору та прийняття іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель зобов`язаний надіслати іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов`язання, вимога про його виконання протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту її отримання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержатели залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки.

Іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки будь-яким способом, не забороненим законодавством, в тому числі на підставі виконавчого напису нотаріуса або рішення суду у встановленому чинним законодавством України та цим договором порядку, в тому числі у відповідності до застереження про задоволення вимог іпотекодержалеля, що міститься в п. 6 цього договору.

В разі прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, останній (предмет іпотеки) на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому чинним законодавством та цим договором.

Реалізація предмету іпотеки, на який звернено стягнення за рішенням суду або виконавчим написом нотаріуса, провадиться у встановленому законодавством порядку.

31.01.2019р. приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко С.А. внесено запис про заборону на нерухоме майно у зв`язку з посвідченням договору іпотеки та була накладена заборона відчуження зазначеного в договорі майна, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження, індексний номер 154641620, сформований 31.01.2019р. (а.с. №11).

Судом встановлено, що за договором позики відповідачкою було проведено два платежі, а саме:

- 30.05.2019р. проведено платіж на суму 89 000 грн., що на момент повернення коштів становило 3 330 доларів США, що підтверджується відповідною розпискою (а.с. №16);

- 13.02.2019р. проведено платіж на суму 52 094 грн., що на момент повернення коштів становило 2 135 доларів США, що підтверджується відповідною розпискою (а.с. №17).

У зв`язку із невиконанням відповідачкою ОСОБА_2 умов договору позики від 31.01.2019р. щодо повернення грошових коштів у строк до 31.01.2021р., позивач ОСОБА_1 05.03.2021р. направив останній вимогу про виконання грошового зобов`язання (повернення позики), у якій вимагав повернути суму позики. Також, у вказаній вимозі позивач зазначив, що у випадку неповернення позики він буде змушений вчинити всі необхідні дії для звернення стягнення на предмет іпотеки, згідно договору іпотеки від 31.01.2019р. (а.с. 18).

Вказана вимога отримана відповідачкою особисто 14.03.2021р., що підтверджується перевіркою статусу відстеження про отримання вищевказаного повідомлення (а.с. №20).

Однак, відповідачка станом на 29.06.2021р. заборгованість за договором позики від 31.01.2019р. не сплатила у повному обсязі.

У зв`язку із невиконанням відповідачкою своїх зобов`язань за договором позики, розмір якої з урахуванням здійснених платежів становить 1 525 106 грн., а також інфляційні збитки на суму 52 463 грн. 65коп., представник позивача просила позов задовольнити шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації: шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, визначеною відповідно до законодавства України.

Згідно із вимогами ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Вимогами ч.1 ст. 526 ЦК України визначено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 530 ЦК України - якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка не виконала своїх зобов`язань по поверненню суми позики у розмірі 1 525 106 грн. у визначений договором позики від 31.01.2019р. термін, тобто до 31.01.2021р.

Відповідно до пп. 5.1 договору іпотеки, у разі невиконання основного зобов`язання за договором позики іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно п.5.2 договору іпотекодержатель не менш ніж у тридцятиденний термін попередити про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.

Також, у разі невиконання основного зобов`язання договір передбачає право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу таким чином: у порядку, передбаченому законом, іпотекодержатель надсилає вимогу іптекодавцю про усунення порушення та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї умови. Якщо протягом встановленого в п.5.2 договору строку вимога залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ст. 575 ЦК України).

Відповідно до ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

З огляду на ч.ч. 1, 2 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України визначені вимоги до форми договору позики, а саме: договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка була викладена у постанові від 18.09.2013р. (справа №6-63цс13), щодо застосування норм права, яка згідно з чинним цивільним процесуальним законодавством має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Верховний Суд України дійшов аналогічних висновків за результатами перегляду справ №6-50цс16, №6-1967цс15.

За правилом ч.2, 3 ст.545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Правовий аналіз ст.545 ЦК України дає підстави вважати, що держатель оригінала боргового документа є належним кредитором у зобов`язанні, на підтвердження виникнення якого наданий такий борговий документ.

Відповідно до правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду від 31.10.2018р. у справі № 707/2606/16-ц (провадження № 61-28762св18), від 26.09.2018р. у справі № 483/1953/16-ц (провадження № 61-33891св18), від 27.06.2018р. у справі № 712/14562/17-ц (провадження № 61-26174св18), статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Оригінали розписок про отримання частини коштів наявні у позивача, їх копії, які додані до позовної заяви, відповідають оригіналу. Це свідчить про існування правовідносин за договором позики між сторонами у справі та про невиконання відповідачем у повному обсязі свого зобов`язання щодо повернення позики у визначений строк.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із ст. 3 Закону України «Про іпотеку», іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до ч.1 ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Згідно з ч.1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Судовий спосіб стягнення на предмет іпотеки згідно з абзацом 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що суд у резолютивній частині рішення обов`язково визначає спосіб реалізації предмета іпотеки: або шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 28.09.2016р. №6-1243цс16).

У відповідності до постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019р. у справі № 310/11024/15-ц визначено, що за змістом припису частини другої статті 35 Закону визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону) - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону) - якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону, не передбачили (передбачили тільки можливість передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону).

Відповідно до ч. 4 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею ст. 35 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач направив на адресу відповідачки лист від 05.03.2021р. з вимогою про повернення грошових коштів (а.с. № 18, 19).

Однак, відповідачка на вимоги позивача не реагує та борг не повертає.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналізуючи в сукупності викладені обставини і визначені відповідно до них правовідносини, положення закону, якими вони регулюються, дослідивши зібрані у справі докази, враховуючи, що заявлений позивачем спосіб захисту відповідає змісту порушених прав позивача, та враховуючи ту обставину, що доказів протилежного відповідачка суду не надала та умови договору не виконала, суд приходить до висновку про існування правових підстав у позивача на звернення стягнення на іпотечне майно, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст.141 ЦПК України, суд зазначає наступне.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу, проведенням експертизи.

Із положень ч.ч. 1-4 ст.137 ЦПК України слідує, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

У постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-цвід 20.09.2018р. суд зазначає, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

З матеріалів справи вбачається, що професійна правнича допомога надавалась позивачу адвокатом Ковальчук І.М., повноваження якої підтверджуються ордером про надання правничої допомоги серії ВТ №1013287 від 10.06.2021р., відповідно до договору про правову допомогу від 21.06.2021р.(а.с. №24, 25).

Згідно із розрахунком суми гонорару від 01.06.2021р., загальна вартість робіт з надання правничої допомоги становить 5 500 грн., яка складається з наступних послуг:

- зустріч, консультація клієнта, узгодження правової позиції 1 500 грн., кількість витрачених годин 1 година, загальна вартість послуги 1 500 грн.;

- підготовка процесуальних документів, в тому числі позовної заяви 1 500 грн., кількість витрачених годин 1,5 години, загальна вартість послуги 2 500 грн.;

- оформлення пакету документів з відповідною кількістю копій та направлення до суду 1 500 грн., кількість витрачених годин 1 година, загальна вартість послуги 1 500 грн. (а.с. №22).

Згідно з квитанцією до прибуткового касового ордера від 05.06.2021р. позивачем сплачено кошти за надання правничої допомоги 5 500 грн. (а.с. №23).

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що надані представником позивача докази підтверджують понесення позивачем витрат, пов`язаних з професійною правничою допомогою адвоката. А відтак, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивача 5 500 грн. витрат, які були понесені позивачем на професійну правничу допомогу.

Оскільки позов задоволено, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, понесені ОСОБА_1 судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 11 350 грн. (а.с. №2) також підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про іпотеку», ст.ст. 509, 526, 530, 545, 572, 589, 590, 610, 612, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81 89, 128-131, 133, 137, 141, 223, ч.2 ст. 247, ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_2 , РНОКПП - НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 , суму основного боргу за договором позики від 31.01.2019р. - 1 525 106 грн., що є еквівалентом 54 919 (п`ятдесяти чотирьом тисячам дев`ятсот дев`ятнадцяти) доларів США, за курсом НБУ на день укладання договору позики (1 долар = 27,77 грн.), а також суму індексу інфляції - 52 463грн. 65коп., шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 31.01.2019р., укладеним між ОСОБА_2 , РНОКПП - НОМЕР_1 та ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 , а саме на: квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 47,7 кв. м., загальною площею 69,4 кв. м., шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, визначеною відповідно до законодавства України.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 11 350 грн., а також по оплаті витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 500 грн., а разом 16 850 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя: Ткаченко Н.В.