Справа № 201/4046/21
Провадження № 2/161/999/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

31 травня 2022 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Кирилюк В.Ф.,

за участю секретаря судового засідання Шолом С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвент» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

16 квітня 2021 року (згідно відмітки на конверті, в якому надійшов позов позивач звернувся до суду з цим позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що у зв`язку із несвоєчасним виконанням відповідачами своїх зобов`язань за кредитним договором утворилася заборгованість за кредитом, яка була стягнута з них солідарно на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 березня 2012 року №2-1520/11 у розмірі 2 631 176,20 грн.

Посилаючись на те, що відповідачі не виконують рішення суду, а також приписи ст.625 ЦК України, позивач просить суд стягнути з відповідачів солідарно 3% річних у розмірі 236 589,60 грн., а також інфляційні втрати у розмірі 514 831,47 грн., які нараховані за період з 17 квітня 2018 року по 15 квітня 2021 року.

До початку розгляду справи представник позивача подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримує.

Відповідачі у судове засідання не прибули, відзиву на позов не подали, про причини неявки суд не повідомили.

Як визначено у частині першій статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:

1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;

2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;

3) відповідач не подав відзив;

4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Оскільки відповідачі були належним чином повідомлені про розгляд справи, але не подали письмового відзиву, враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити повністю, з таких підстав.

Судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 березня 2012 року по справі №2-1520/11 стягнуто солідарно на користь ПАТ «Укрсиббанк» заборгованості із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в сумі 2631176,20 грн. та судові витрати по справі.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк», АТ «Дельта Банк» і Національним банком України укладеного договір про передачу Активів та Кредитних зобов`язань ПАТ «УкрСиббанк» на користь АТ «Дельта Банк». Внаслідок передачі ПАТ «УкрСиббанк» АТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, АТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитами та забезпечувальними договорами.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 червня 2013 року було замінено сторони виконавчого провадження по справі №2-1520/11 із ПАТ «УкрСиббанк» на АТ «Дельта Банк».

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 березня 2021 року, замінено стягувача у справі 2-1520/11, боржники ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , а саме: ПАТ «Дельта банк» на ТзОВ «Фінансова компанія «Інвент» ().

Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, суд керується такими нормами законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частиною другою ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06. 2019 року у справі № 916/190/18.

У постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13.11.2019 року у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 сформульовано висновки про те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Судом встановлено, що відповідачі належним чином не виконували своїх зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку із цим банк звернувся до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості за кредитом. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 березня 2012 року по справі №2-1520/11 про стягнення заборгованості за кредитним договором підтверджено наявність грошового зобов`язання відповідачів перед банком та його порушення.

Таким чином, з ухваленням судом у 2012 році рішення про стягнення з відповідачів боргу за кредитним договором, таке зобов`язання не припинилося та триває до цього часу.

Відтак, кредитор має право на стягнення з відповідача сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц прийшла до висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

З наданого позивачем розрахунку слідує, що він здійснив нарахування 3% річних та інфляційних втрат за період з 17 квітня 2018 року по 15 квітня 2021 року, тобто, в межах трьохрічного строку позовної давності. Вказаний розрахунок перевірний судом, є належним та допустимим. У зв`язку з цим позовні вимоги слід задовольнити повністю.

На підставі ст.141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 11 271,32 грн., який був сплачений при зверненні до суду.

Керуючись ст.ст.141, 265, 280 ЦК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвент» три проценти річних у розмірі 236 589,60 грн. (двісті тридцять шість тисяч п`ятсот вісімдесят дев`ять гривень шістдесят копійок), а також інфляційні втрати у розмірі 514 831,47 грн. (п`ятсот чотирнадцять тисяч вісімсот тридцять одна гривня сорок сім копійок), які нараховані за період з 17 квітня 2018 року по 15 квітня 2021 року.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвент» судовий збір у розмірі 5 635,66 грн. (п`ять тисяч шістсот тридцять п`ять гривень шістдесят шість копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 в користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвент» судовий збір у розмірі 5 635,66 грн. (п`ять тисяч шістсот тридцять п`ять гривень шістдесят шість копійок).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивачем у справі є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвент», м. Київ, вул. Панаса Мирного, 28А, оф.151, .

Відповідачами у справі є:

1) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

2) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повне судове рішення складено та підписано 31 травня 2022 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.Ф. Кирилюк