Провадження № 2/752/4714/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2022 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Машкевич К.В.

при секретарі Гненик К.П.

розглянувши за правилами спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу в якому просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за житлово-комунальні послуги у сумі 7892,60 грн., збитки від інфляції у сумі 954,16 грн., три проценти річних у сумі 415,35 грн., а всього 9262,11 грн.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що між позивачем та відповідачем, який є власником квартири АДРЕСА_1 01.05.2018 р. укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій №165, предметом якого є забезпечення виконавцем надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у будинку по АДРЕСА_2 , а споживачем - забезпечення своєчасної оплати цих послуг за встановленим тарифом у строки та на умовах, передбачених цим договором.

Пунктом 6 договору про надання послуг встановлено, що розрахунковим періодом є календарний місяць. Платежі вносяться Споживачем не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.

У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором про надання послуг, у останньої в період з травня 2018 року по лютий 2021 виникла заборгованість по оплаті житлово-комунальних послуг у сумі 7892,60 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача.

Крім того, відповідно до ст. 625 ЦК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню збитки від інфляції у сумі 954,16 грн., три проценти річних у сумі 415,35 грн.

На підставі викладеного позивач просив стягнути вказану заборгованість.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 16.12.2021 у справі відкрито спрощене позовне провадження.

07.02.2022 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому вона проти задоволення позову заперечувала посилаючись на те, що позивачем не надано документального підтвердження того, що будинок по АДРЕСА_2 прийнятий останнім на обслуговування та в експлуатацію до 28.12.2019 року.

Крім того, 03.11.2020 року співвласники будинку по АДРЕСА_2 реалізували своє право щодо форми управління будинком та створили ОСББ «Теремківська 3А» та до моменту створення ОСББ не було обрано жодну обслуговуючу організацію.

Крім того, право власності відповідача на квартиру зареєстровано 10.03.2020 року, а отже до цього моменту позивач не має права заявляти вимоги про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Окремо зазначила, що у провадженні Голосіївського районного суду м. Києва було відкрито провадження у справі №752/30925/21 за позовом до Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс», Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» про визнання договору про надання послуг недійсним.

На підставі викладеного просила відмовити у задоволенні позову.

Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження учасники справи в судове засідання не викликались.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що Актом прийому-передачі житловий будинок по АДРЕСА_2 передано на обслуговування Комунальному підприємству з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс».

Розпорядженням Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації №550 від 21.08.219 р., присвоєно житловому будинку по АДРЕСА_2 поштову адресу АДРЕСА_3 .

Відповідно до п.2.2. Статуту предметом діяльності Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» є надання житлово-комунальних послуг споживачам.

Між позивачем та відповідачем, який є власником квартири АДРЕСА_1 01.05.2018 р. укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій №165, предметом якого є забезпечення виконавцем надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у будинку по АДРЕСА_2 , а споживачем - забезпечення своєчасної оплати цих послуг за встановленим тарифом у строки та на умовах, передбачених цим договором.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.1 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції, чинній на момент укладення договору, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо) та на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо).

Згідно із п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції, чинній на момент укладення договору, споживач зобов`язаний оплачувати житлово- комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Пунктом 6 договору про надання послуг встановлено, що розрахунковим періодом є календарний місяць. Платежі вносяться Споживачем не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Встановлено, що у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором про надання послуг, у останнього в період з травня 2018 р. по лютий 2021 р. виникла заборгованість по оплаті житлово-комунальних послуг у сумі 7892,60 грн.

Відповідач заперечуючи проти наявної заборгованості зазначила, що вона набула право власності на квартиру 10.03.2020 року, а отже до моменту набуття нею права власності комунальні послуги від позивача вона не отримувала.

Однак, вказані твердження спростовуються договором №165 від 06.07.2018 року укладеного між позивачем та відповідачем про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території, відповідно до якого позивач забезпечує надання вказаних послуг у квартирі АДРЕСА_1 .

Сам по собі факт присвоєння поштової адреси по АДРЕСА_4 не свідчить про відсутність надання послуг у вказаному будинку.

Відповідно до ч. 1 ст. 2Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень речових прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до приписів пункту і частини і статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

При цьому реєстрація права власності хоча і є необхідною умовою, з якою закон пов`язує виникнення речових прав на нерухоме майно, однак реєстраційні дії є похідними від юридичних фактів, на підставі яких виникають, припиняються чи переходять речові права, тобто державна реєстрація сама по собі не є способом набуття права власності.

За змістом статті 2 Закони України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Відповідні висновки викладені в Постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24січня 2020року у справі № 9іо/10087/18.

Відповідні висновки також узгоджуються з позицією Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, яка викладена в Постанові від 27.02.2018у справі №925/1121/17, а саме: «При цьому у статті 2Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" наведено визначення державної реєстрації як офіційного визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, тому ототожнювати факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації не можна».

Подібні висновки також містяться в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17. а також у постанові Касаційного господарського Суду у складі Верховного Суду у справі № 916/675/15.

Таким чином, не можна ототожнювати факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

Право власності на приміщення в багатоквартирному будинку виникає у відповідача з моменту укладання договору №28/02/2017-Т165 від 28.02.2017 року про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу майнових прав №13-02-270217-4 від 27.02.2017 року, відповідно до якого позивач набула майнові права на квартиру АДРЕСА_1 , поштову адресу якого було згодом змінено на АДРЕСА_3 .

Згідно із ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із п.5 ч.2 ст.7, п.1 ч.2 ст.8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції, чинній на момент виникнення заборгованості, споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені відповідними договорами, а виконавець зобов`язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, в тому числі шляхом створення систем управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів.

Відповідно до ч.2 ст.509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із ч.3 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Відповідно до п.5 ч.3 ст.20, п.1 ч.2 ст.21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції, чинній на момент виникнення заборгованості, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом, а виконавець зобов`язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору.

Згідно із ч.1 ст.32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції, чинній на момент виникнення заборгованості, плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Крім того, ч.1 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця та не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Відповідно до ч1 ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

З викладеного вбачається, що між сторонами виникло зобов`язання щодо надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території, а тому відповідач зобов`язаний здійснювати оплату послуг за фактичне користування наданими послугами незалежно від наявності чи відсутності укладеного договору.

Таким чином, відповідач зобов`язаний здійснювати оплату житлово-комунальних послуг за фактичне користування наданими послугами незалежно від наявності чи відсутності договору про надання послуг.

З приводу обов`язку споживачів сплачувати житлово-комунальні послуги за наявності або відсутності відповідного договору Верховний Суд України в постанові від 30.10.2013р. у справі №6-59цс13 зазначив: Згідно зі статтею 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Крім того, відповідач не звертався до КП «Житло-Сервіс» із актом-претензію, на підставі якого останнім мав би здійснюватися перерахунок за наданні житлово-комунальні послуги.

Таким чином, у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань, у останньої з травня 2018 року по лютий 2021 року включно, виникла заборгованість по оплаті послуг з утримання будинку та прибудинкової території у сумі 7892,60 грн., які підлягають стягненню.

Позивач також просив стягнути з відповідача збитки від інфляції у сумі 954,16 грн., три проценти річних у сумі 415,35 грн.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню збитки від інфляції у сумі 954,16 грн. та три проценти річних у сумі 415,35 грн. за період з 01.11.2018 р. по 30.09.2021 р.

Крім того, посилання відповідача на розгляд цивільної справи №752/30925/21 за позовом до Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс», Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» про визнання договору про надання послуг недійсним, не має відношення до розгляду даної справи, оскільки позивачем у справі №752/30925/21 не є відповідачка, а є інші особи.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено обставини на які він посилався як на підставу для відмови у задоволенні позову, а відтак вимоги позивача є обґрунтованими та доведеними.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сума судового збору в розмірі 2270,00 грн.

Позивач також просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в сумі 1500,00 грн., на що слід зазначити наступне.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Позивачем на підтвердження надання йому правничої допомоги на суму 1500,00 грн., надано копію договору №17-21 про надання правничої допомоги від 02.02.2021 року, копію вартості послуг (додаток №1 до договору про надання правничої допомоги №17-21 від 02.02.2021 року), копію детального опису виконаних робіт (наданих послуг) за позовом КП «Житло-Сервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, копію акту виконаних робіт за травень 2021 року від 31.05.2021 року по договору про надання правничої допомоги №17-21 від 02.02.2021 року, копію вартості послуг за травень 2021 року (додаток №01 до акту виконаних робіт від 31.05.2021 року по договору про надання правничої допомоги №17-21 від 02.02.2021 року), копію заключної виписки за період з 14.06.2021 року по 14.06.2021 року, копію заключної виписки за період з 27.07.2021 року по 27.02.2021 року, копію свідоцтва про право заняття адвокатською діяльністю серії КВ №5994.

Конституцією України кожному надано право на професійну правничу допомогу. Держава гарантує можливість отримати кваліфіковану допомогу в необхідному обсязі та формах.

В процесі реалізації свого права на правничу допомогу учасники судового розгляду, як правило, несуть відповідні витрати на послуги професійних представників - адвокатів. Витрати на професійну правничу допомогу входять до складу витрат, пов`язаних із розглядом справи. Процесуальне законодавство України передбачає право учасників справи на відшкодування витрат на правничу допомогу за рахунок сторони, яка програла судовий спір.

Попри те, що право на відшкодування витрат закріплено в усіх процесуальних кодексах, а граничний розмір компенсації таких витрат законом не обмежений, розмір витрат підлягає доказуванню, а право на їхнє відшкодування не є абсолютним.

До складу витрат на правничу допомогу, які підлягають відшкодуванню, процесуальний закон відносить представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо. Компенсація витрат на правничу допомогу у цивільних справах здійснюється, виходячи із часу, протягом якого така допомога надавалась у судовому засіданні, під час вчинення окремої процесуальної дії чи ознайомлення з матеріалами справи в суді, при складанні процесуальних документів, наданні інших необхідних для представництва та захисту прав замовника послуг.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу, а саме на підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат.

Оскільки законодавство більше не містить встановленого граничного розміру компенсації витрат на правничу допомогу, питання розподілу витрат пов`язане виключно із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про відшкодування витрат на розгляд справи за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначає, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим: рішення у справах «Двойних проти України» (пункт 80) від 12 жовтня 2006 року, «Гімайдуліна і інші проти України» (пункти 34-36) від 10 грудня 2009 року, «East/West Alliance Limited» проти України» (пункт 268) від 23 січня 2014 року, «Баришевський проти України» (пункт 95) від 26 лютого 2015 року та інші. У рішенні «Лавентс проти Латвії» (пункт 154) від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір і супроводжуються необхідними документами на їх підтвердження.

Відповідно до позиції висловленої у постанові КАС ВС від 15 квітня 2021 року у справі № 160/6899/20, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Заперечень стосовно стягнення судових витрат від відповідача не надходило.

Суд не наділений повноваженням, а відповідно - не вправі, зменшити розмір витрат на правничу допомогу з власної ініціативи, виключно за клопотанням іншої сторони (постанова Верховного Суду від 08.04.2019 року у справі №922/619/18).

На підставі викладеного, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу в сумі 1500,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1, 19, 20, 26 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», ст. ст. 11, 525, 526, 530, 611, 625, 629 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 5, 10, 12, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 82, 83, 133, 141, 209-211, 223, 247, 258, 259, 263-265, 268, 280, 281, 282, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_5 на користь Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс», , місцезнаходження за адресою: м. Київ, вул. Дніпровська Набережна, 25 Б заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги у розмірі 7892,60 грн.; 3% річних у розмірі 415,35 грн.; інфляційні втрати у розмірі 954,16 грн., судовий збір в сумі 2270,00 грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 1500,00 грн.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя