Головуючий у І інстанції Яценко Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Матвієнко Ю.О., суддів Мельника Я.С., Гуля В.В., розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО», про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом та просила суд про його задоволення, посилаючись на те, що є власником автомобіля «RENAULT SANDERO» д.н. НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_1 02.11.2020 року о 10 год. в м.Києві по вул. Хомова, 3-Б, здійснив стоянку автомобіля «HYUNDAI KONA», д.н. НОМЕР_2 , та не вжив всіх заходів безпеки, допустивши його самовільний рух, внаслідок чого автомобіль скоїв наїзд на припаркований автомобіль позивача «RENAULT SANDERO», д.н. НОМЕР_3 , в результаті чого той здійснив зіткнення з припаркованим автомобілем «VOLKSWAGEN MULTIVAN»,д.н. НОМЕР_4 , чим порушив вимоги п.15.12 ПДР, за що відповідальність передбачена за ст.124 КУпАП. Внаслідок таких дій відповідача належний позивачці автомобіль зазнав механічних пошкоджень.

Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 23.11.2020 року по справі № 760/24512/20 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 на момент ДТП була застрахована в АТ «Страхова компанія «ВУСО» згідно полісу обов`язкового страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 200334301 від 19.06.2020 року.Згідно з цим полісом страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, становить 130 000 грн. 00 коп., франшиза - 2 000 грн. 00 коп.

Відповідно до звіту вих. № 23346 від 09.12.2020 року про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, підготовленого ТОВ «Експертно-Асистуюча Компанія «Фаворит» на замовлення страховика, вартість матеріального збитку, заподіяного власнику авто «RENAULT SANDERO», д.н. НОМЕР_5 , становить 40 432 грн. 92 коп.

ОСОБА_2 зазначила, що між нею та АТ «Страхова компанія «ВУСО» не було досягнуто згоди про розмір страхового відшкодування в порядку, передбаченому п.36.2 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що підтверджується листом АТ «СК «ВУСО» №1919 від 09.04.2021 року.

Таким чином, страховик на власний розсуд 15.12.2021 року, згідно страхового акту № 2072520-1 від 15.12.2020 року за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 200334301 виплатив потерпілій стороні 35 836 грн. 70 коп.

Різниця між виплаченою страховиком сумою компенсації та матеріальними збитками позивача становить 4 596 грн. 22 коп. (40 432,92 грн. - 35 836,70 грн.), які, на думку позивача, суд повинен стягнути з відповідача на її користь відповідно до ст.1194 ЦК України.

Крім того, в результаті пошкодження автомобіля позивача, ОСОБА_2 була змушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя (без можливості користуватись транспортним засобом з моменту пошкодження - 02.11.2020 року, оскільки внаслідок деформації кришка багажнику не закривалась і автомобіль в такому стані не міг експлуатуватись та виїздити на автошляхи; організації процесу ремонту автомобіля, що забирає час і зусилля.

Пошкодження автомобіля викликало у власника душевні страждання, хвилювання, нервове напруження (позивач важко працювала для придбання автомобіля, авто є новим - 2019 року випуску, має всього 18 тисяч км пробігу), що виникло виключно в результаті дій відповідача, як винуватця зіткнення автомобілів.

Розмір завданої їй моральної шкоди позивач оцінила у 5 000,00 грн.

Враховуючи викладене, позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь майнову шкоду у розмірі 4 596 грн. 22 коп., з яких 2 596 грн. 22 коп. - сума невиплаченої страховиком компенсації, 2 000 грн. 00 коп. - франшиза, та 5 000 грн. 00 коп. моральної шкоди, а всього - 9 596 грн. 22 коп.

Крім цього, позивач просила стягнути з відповідача понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 грн. та 4 000 грн. 00 коп. витрат на правничу допомогу.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 07 липня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 франшизу в розмірі 2 000 грн. 00 коп. та моральну шкоду в розмірі 2 000 грн. 00 коп.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 378 грн. 48 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 000 грн. 00 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав на рішення апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції змінити, виклавши абзаци 1-4 резолютивної частини рішення в наступній редакції: «Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: АТ «Страхова компанія «ВУСО», про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 франшизу в розмірі 2 000 (дві тисячі) грн. 00 коп. В задоволенні решти вимог - відмовити. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 378 грн. 48 коп.» В іншій частині рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07.07.2022 у справі № 756/7994/21 залишити без змін.

Обгрунтовуючи скаргу, ОСОБА_1 посилався на те, що не погоджується з оскаржуваним рішенням в частині стягнення з нього моральної шкоди в

розмірі 2 000,00 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2 000,00 грн. і вважає, що суд першої інстанції не з`ясував усі обставини, що мають значення для справи, що призвело до ухвалення неправильного рішення.

Так, незважаючи на встановлення факту отримання позивачкою від страховика страхового відшкодування, яким були повністю компенсовані її матеріальні збитки, що свідчить про відсутністьпорушених прав позивачки, суд першої інстанції все одно вирішив частково задовольнити її вимоги.

Тобто, суд першої інстанції проігнорував порушення позивачкою вимог п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, згідно з яким в позовній заяві повинно бути зазначено належне правове обґрунтування способу захисту, обраного позивачкою та належне обґрунтування порушення її прав, безпідставно частково задовольнив її позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди та витрат на професійну правничу допомогу.

При цьому, задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем, відповідно до вимог процесуального законодавства, обставин наявності у нього відповідного права(охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення)зазначеного права відповідачем з урахуванням належності обраного способу судового захисту.Вищенаведені висновки викладені, зокрема, в постанові Верховного Суду від 15.08.2019 у справі № 1340/4630/18, згідно з якою відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам,визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові. Доводи позивача повинні містити обґрунтування та докази негативного впливу та реального порушення його прав, свобод чи інтересів та не повинні бути абстрактними.

Така ж сама правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 912/1856/16 та від 14 травня 2019 року у справі № 910/11511/18.

Отже, суд першої інстанції проігнорував те, що позивачка неналежним чином обґрунтувала свої позовні вимоги та обрала неправильний спосіб захисту своїх прав, зазначивши в прохальній частиніпозову про стягнення майнової та моральної шкоди.

Також, суд першої інстанції проігнорував відсутність у позивачки належних і достовірних доказів отримання нею моральної шкоди (душевні страждання, хвилювання та нервове напруження).

Апелянт зазначив, що позивачка на підставі Страхового акту № 2072520-1 від 15.12.2020 року, через місяць після ДТП, отримала від страховика ПрАТ «СК «ВУСО» страхове відшкодування за заподіяні матеріальні збитки в сумі 35 836 грн. 70 коп.

Автомобіль позивачки «RENAULT SANDERO» після ДТП залишився на ходу, отримавмеханічні пошкодження заднього бампера та незначну деформацію кришки багажника.

При цьому, належних і достовірних доказів того, що позивачка взагалі ремонтувала свій автомобіль та немогла ним якийсь час користуватись у зв`язку з ремонтом, а не витратила отримані від страховика кошти на інші потреби, до позовної заяви додано не було і судом першої інстанції не встановлено.

Крім цього, в день ДТП, яке сталося 02.11.2020 року, за кермом автомобіля позивачки була не вона, а інша особа - ОСОБА_4 , що взагалі виключає фізичну можливість заподіяння моральної шкоди позивачці в розмірі 5 000,00 грн. або в будь-якому іншому розмірі у зв`язку з механічними пошкодженнями її автомобіля, яким керує та користується не сама позивачка, а інша особа.

Таким чином, враховуючи отримання позивачкою від страховика страхового відшкодування, яким були повністю компенсовані її матеріальні збитки, неправильно обраний позивачкою спосіб захисту своїх прав та вимоги ч.ч. 4, 5, 6 ст. 137 ЦПК України, часткове стягнення судом першої інстанції витрат на правову допомогу в сумі 2 000,00 грн. також є неспівмірним із складністю справи та виконаною адвокатом роботою.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Купенко М.С. заперечив проти задоволення скарги відповідача ОСОБА_1 та просив залишити рішення суду без змін, як законне та обґрунтоване.

Крім цього, представник позивача просив покласти на відповідача ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Згідно приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки ціна позову в даній справі (9 596 грн. 22 коп.) менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, її апеляційний розгляд здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду оскаржено відповідачем в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди у розмірі 2 000 грн. 00 коп. та стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000 грн. 00 коп., тому колегія суддів згідно вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в цій частині.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 є власником автомобіля «RENAULT SANDERO»,д.н. НОМЕР_3 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а.с.5).

ОСОБА_1 02.11.2020 року о 10 год. в м. Києві по вул. Хомова, 3-Б здійснив стоянку автомобіля «HYUNDAI KONA»,д.н. НОМЕР_2 , та не вжив всіх заходів безпеки, допустивши його самовільний рух, внаслідок чого автомобіль скоїв наїзд на припаркований автомобіль «RENAULT SANDERO»,д.н. НОМЕР_3 , в результаті чого той здійснив зіткнення з припаркованим автомобілем «VOLKSWAGEN MULTIVAN», д.н. НОМЕР_4 , що призвело до механічних пошкоджень та матеріальних збитків, чим порушив вимоги п.15.12 ПДР, за що відповідальність передбачена за ст.124 КУпАП.

Постановою Солом`янського районного суду м.Києва від 23.11.2020 року по справі № 760/24512/20 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП (а.с.6).

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 на момент ДТП була застрахована в ПрАТ «СК«ВУСО» згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 200334301 від 19.06.2020 року. Згідно з цим полісом страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, становить 130 000 грн., франшиза - 2 000 грн. (а.с.8).

Відповідно до звіту вих. № 23346 від 09.12.2020 року про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, підготовленого ТОВ «Експертно-Асистуюча Компанія «Фаворит» на замовлення страховика, вартість матеріального збитку, заподіяного власнику авто «RENAULT SANDERO»,д.н. НОМЕР_3 , з урахуванням ПДВ становить 40 432,92 грн. (а.с.10-40).

15.12.2021 року згідно страхового акту № 2072520-1 від 15.12.2020 року за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 200334301 страховик виплатив позивачу суму страхового відшкодування в розмірі 35 836 грн. 70 коп. (а.с.9, 41).

Ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральної шкоди у розмірі 2 000 грн. 00 коп., суд першої інстанції виходив з доведеності та обгрунтованості цих вимог, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням транспортних засобів, а згідно з ч. 2 цієї статті, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, використання якого створює підвищену небезпеку.

У відповідності до ч.5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

За правилами, передбаченими ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27.03.1992 року, шкода, завдана особі або майну, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній зв`язок та є вина зазначеної особи, або коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі змінами) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У пункті 9 роз`яснено, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Враховуючи те, що внаслідок неправомірних дій відповідача ОСОБА_1 позивач ОСОБА_2 зазнала моральних страждань у зв`язку із пошкодженням свого майна - автомобіля «RENAULT SANDERO», д.н. НОМЕР_3 , що підтверджується наявними у справі належними та допустимими доказами, обґрунтованим є висновок суду щодо часткового задоволення вимоги ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди. При цьому, розмір морального відшкодування - 2 000 грн. 00 коп. судом визначений на підставі повно, всебічно та об`єктивно досліджених обставин справи, з урахуванням вимог розумності та справедливості.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про недоведеність факту отримання ОСОБА_2 моральної шкоди колегією суддів відхиляються, оскільки з матеріалів справи вбачається, що позивачем суду надано належні, допустимі та достовірні докази пошкодження її майна, що згідно вимог ст. 23 ЦК України є підставою для відшкодування завданої позивачці моральної шкоди.

Погоджується колегія суддів і з висновком суду першої інстанції в частині стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу в розмірі 2 000 грн. 00 коп., виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з положеннями ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Такої ж думки дотримується Верховний суд у постановах від 13 червня 2018 року по справі № 757/47925/15-ц та від 19 вересня 2018 року по справі № 361/6253/16-ц.

З матеріалів справи вбачається, що 24.03.2021 року між позивачем ОСОБА_2 та адвокатом Купенко М.С. було укладено Договір про надання правової допомоги № 35 (а.с.42-45).

Відповідно до акту №1 приймання-передачі наданих послуг від 23.04.2021 року (а.с.46), адвокатом було надано позивачці такі послуги: 1) підготовка адвокатського запиту до АТ «Страхова компанія «ВУСО» (тривалість 1 год.; вартість - 1 000 грн.); 2) підготовка та подання позовної заяви до суду (тривалість - 3 год.; вартість - 3 000 грн.).

Сума у розмірі 4 000 грн. 00 коп. була перерахована позивачем на користь адвоката Купенка М.С., що підтверджується копією квитанції (а.с.47).

Зі змісту рішення вбачається, що судом при визначенні розміру витрат на правничу допомогу, які підлягали стягненню з відповідача на користь позивача, було враховано принципи співмірності та розумності судових витрат, їх виправданість та неминучість, виходячи з предмету позову, обсягу виконаної роботи представником позивача з метою підготовки справи до судового розгляду та часу, необхідного для підготовки такого обсягу позовної заяви, а також враховано пропорційність розміру витрат задоволеним позовним вимогам.

Отже, доводи апеляційної скарги про стягнення судом витрат на правничу допомогу без врахування принципу їх співмірності із складністю справи та виконаною адвокатом роботою спростовуються змістом рішення та є необґрунтованими.

Інші аргументи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди відповідача з висновками суду щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його зміни відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України відсутні.

Щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 залишається без задоволення, тобто рішення ухвалене на користь ОСОБА_2 , якою під час розгляду справи апеляційним судом понесено витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 000 грн. 00 коп. що підтверджується належними, допустимими та достовірними доказами, вимога представника позивача про стягнення цих витрат є обґрунтованою. При цьому, апеляційний суд враховує, що на підтвердження факту понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу її представником адвокатом Купенком М.С. до відзиву на скаргу долучено: копію акту №2 приймання-передачі наданих послуг від 09.12.2022 року; копію довідки про прийняття грошових коштів від 09.12.2022 року, згідно якої адвокат Купенко М.С. прийняв від ОСОБА_2 1 000 грн. 00 коп. за надану їй правничу допомогу у підготовці відзиву на апеляційну скаргу.

Таким чином, зважаючи на доведеність факту понесення позивачем по справі витрат за надану їй правничу допомогу, проаналізувавши надані суду апеляційної інстанції докази на підтвердження заявленого розміру судових витрат, понесених на оплату професійної правничої допомоги, враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, беручи до уваги відсутність клопотання іншої сторони про зменшення розміру цих витрат, колегія суддів дійшла висновку, що вищевказані витрати на професійну правничу допомогу підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у повному розмірі - 1 000 грн. 00 коп.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07 липня 2022 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 1 000 грн. 00 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач:

Судді: