П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 червня 2022 року місто Київ

справа № 754/11747/20

провадження №22-ц/824/6336/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Деснянського районного суду м.Києва від 14 грудня 2021 року, ухвалене у складі судді Скрипка О.І.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що 23 квітня 2020 року в під`їзді № 3 по АДРЕСА_1 собака бійцівської породи, що належить відповідачу, за командою відповідача збила позивача з ніг та напала на її собаку Найка породи Шит-цу, яка в результаті нападу загинула.

На думку позивача, відповідач має компенсувати нанесену їй завдану шкоду, яку вона визначає, виходячи з середньої вартості породи собаки Шит-цу, в розмірі 10000 грн. Крім того, позивач зазначає, що відповідачем їй заподіяно моральної шкоди, яка полягає в душевних стражданнях через втрату собаки, до якої у неї з`явилась сильна емоційна прив`язаність, втрата собаки була для неї дуже болісною. Завдану моральну шкоду позивач оцінює в 25000 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 14 грудня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в який просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення. Апелянт зазначає в апеляційній скарзі, що посилання суду на відсутність доказів, які б підтверджували, що саме відповідач є власником собаки бійцівської породи, є незаконними та необґрунтованими, адже відповідальність щодо відшкодування у повному обсязі збитків покладено на особу, яка утримує тварину, незалежно від її вини. Посилання на ветеринарний паспорт у оскаржуваному рішенні, який не є документом для підтвердження права власності, не є достатньою обставиною, що спростовує утримання тварин відповідачем. Позивач переконаний, що у матеріалах справи достатньо доказів, які у своїй сукупності свідчать про загибель тварини позивача внаслідок нападу тварини, яка утримувалась відповідачем. Доказами зазначеного поза розумним сумнівом є: відзив представника відповідача, згідно з яким відповідач не заперечує, що собака, яку вона утримувала, вибігла на сходовий майданчик, тобто у громадське місце в момент подій; відеозапис від 23 квітня 2020 року на якому видно, як позивач заходить до будинку з живою та жвавою собакою та те, що подія відбувається біля квартири відповідача, яка виходить на майданчик; довідки про смерть лікаря ветеринарної медицини ОСОБА_4 від 17 травня 2020 року, згідно з якою під час огляду тварини позивача була виявлена відсутність дихання та серцебиття, констатована смерть тварини, виявлені рвані рани в ділянці шиї; показаннями свідка ОСОБА_5 , яка пояснила, що після дзвінка позивача бачила тварину зі слідами нападу; показаннями свідка ОСОБА_6 , який спускався у ліфті в момент подій, який хоч і не надавав ніякої допомоги, вийшов з ліфту та побачив позивача з твариною на руках, що кричала «Вбили». Ці докази у своїй сукупності у даній справі дають змогу дійти висновку про наявність факту нападу собаки бійцівської породи, яку утримує відповідач, на собаку позивача та смерті останнього у зв`язку з нападом. Відповідач як володілець джерела підвищеної небезпеки, яким є утримання собаки бійцівської породи, зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини, а тому висновок суду про недоведеність вини відповідача є помилковим.

Позивач вважає, що розмір майнової шкоди є абсолютно обґрунтованим, зважаючи на середні ціни оголошень з сайту ОLХ та висновок експерта. Суд першої інстанції не був позбавлений самостійно оцінити обставини, на які позивач посилалась в обґрунтування вимог про відшкодування моральної шкоди, та визначити розмір моральної шкоди для відшкодування.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_2 не скористалася.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 квітня 2022 року відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 травня 2022 року у складі колегії суддів справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом установлено, що позивачка ОСОБА_1 була власником собаки породи «Шит-цу», кличка Найк.

Відповідно до довідки про смерть від 17 травня 2020 року, виданої ФОП ОСОБА_4 , власниця собаки породи «Шит-цу» Найк звернулась до клініки «RedFox» 23 квітня 2020 року близько 19-20 год. Під час огляду тварини була виявлена відсутність дихання та серцебиття. Рвані рани в ділянці шиї. Смерть була констатована близько 19-40 год. 23 квітня 2020 року.

Як убачається з талону-повідомлення єдиного обліку № 2714 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію, 3 травня 2020 року позивач звернулась до Деснянського УП ГУНП в м.Києві з заявою про те, що 23 квітня 2020 року о 17.00 год. pа адресою: АДРЕСА_1, на першому поверсі бійцівська собака «Стаф-тер`єр» коричневого кольору із квартири АДРЕСА_2 , по команді власниці « Чужий » на ім`я ОСОБА_2 підбігла до її собаки породи «Шит-цу» і загризла її, після цього накинулась на позивача та збила її з ніг. Після цього вийшла ОСОБА_2 та забрала свою собаку в квартиру. Одночасно позивач повідомила, що ця собака вже неодноразово загризала інших собак та котів у дворі.

Крім того, судом установлено, що відповідно до ветеринарного паспорту, власником собаки породи «Стафордширський тер`єр», кличка «Лаккі», є ОСОБА_9 .

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що власником собаки є саме відповідачка ОСОБА_2 , що мав місце напад собаки бійцівської породи «Стаф-тер`єр» на собаку позивача, а також не доведена шкода та її розмір. Крім того, суд зазначив у рішенні, що у зв`язку з відсутністю рішення суду або рішення уповноважених органів, якими б була встановлена вина відповідача в порядку кримінального провадження або у справі про адміністративне правопорушення, - відсутні підстави для стягнення шкоди з відповідача. Оскільки відсутні будь-які результати за зверненнями позивача, які б дозволили встановити дійсні обставини інциденту 23 квітня 2020 року, то суд першої інстанції вважав, що позивачем не доведено факту вчинення відповідачем будь-яких протиправних дій щодо позивача. Наявна в матеріалах справи довідка про смерть не дозволяє встановити причину смерті, в ній відсутня інформація щодо будь-якого нападу іншої тварини, а з долученого фотознімку взагалі неможливо встановити будь-які фактичні обставини справи.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Стаття 23 ЦК України встановлює, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної осіб.

Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній бо юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті.

Відповідно до вимог ч.1 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід того, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

За загальним правилом, встановленим ч.2 ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Отже, відповідно до наведеної правової норми, джерелом підвищеної небезпеки, зокрема, є діяльність, пов`язана з утриманням собак бійцівської породи.

Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно п.3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.5 ст.12 ЦПК України, яка також покладає і на суд певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, суд керує ходом судового процесу. Сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст.84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (такий стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц).

Згідно зі ст. 76 ЦПК Українидоказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно зі ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до ч. 1ст. 84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивачем, у передбаченому ст.ст.12, 81 ЦПК України порядку, не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження неправомірності дій відповідача як заподіювача шкоди, вину та причинний зв`язок між діями або бездіяльністю заподіювача шкоди та наслідками у вигляді собаки.

Саме по собі утримання собаки бійцівської породи без доведення та встановлення обставин, які є обов`язковими для настання відповідальності на підставі ст.1166 ЦК України не можуть бути підставою для стягнення шкоди.

Надані позивачем до апеляційної скарги докази, а саме висновок про вартість собаки «Найк», Шит-цу, самець, дата народження 29 січня 2018 року , а також довідка про проведення перевірки фактів, викладених у заяві гр. ОСОБА_1 , яка надійшла до Деснянського управління поліції 23 квітня 2020 року, не можуть бути прийняті апеляційним судом, оскільки апелянтом не надано доказів неможливості подання цих документів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з рішенням суду першої інстанції, переоцінки доказів, і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку про відмову ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м.Києва від 14 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус