Справа № 344/1988/22
Провадження № 22-ц/4808/1312/22
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Василишин Л.В., Томин О.О.

секретаря Петрів Д.Б.

з участю представника ОСОБА_1 адвоката Рубцової К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 вересня 2022 року постановлене у складі судді Польської М.В. у м.Івано-Франківськ у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу квартири укладеним і дійсним, визнання права власності на квартиру,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу квартири укладеним і дійсним, визнання права власності на квартиру.

Позовна заява обгрунтована тим, що донька позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2 з 09.08.2003р. по 23.04.2012р. перебували у шлюбі. Під час шлюбних відносин відповідачем був отриманий кредит за кредитним договором від 23.10.2007р., укладеним між ОСОБА_2 та Івано-Франківською обласною дирекцією АКБ «Правекс-банк» на суму 48 000 доларів США для придбання квартири, того ж дня ним була придбана квартира за адресою АДРЕСА_1 , яка 23.10.2007р передана в іпотеку із забороною на відчуження. Одночасно, з Івано-Франківською обласною дирекцією АКБ «Правекс-банк» та позивачем ОСОБА_1 було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель несе солідарну майнову відповідальність по кредитних зобов`язаннях ОСОБА_2 . Погашення заборгованості за кредитним договором від 23.10.2007р. здійснював позивач, що підтверджується нотаріально засвідченою заявою від 18.02.2015р. та платіжками. Також, 23.02.2011р. між сторонами був укладений Договір про зобов`язання укласти в майбутньому до 23.10.2032 року договір купівлі-продажу нерухомого майна (основний договір) у нотаріальній формі на підставах визначених цим договором, а кошти в сумі 242 400 грн внесені в рахунок зобов`язань за кредитним договором вважатимуться розрахунком при укладенні основного договору. З цього часу позивач з дочкою та онукою проживає у спірній квартирі. Станом на 26.10.2017р. позивачем зобов`язання за кредитним договором від 23.10.2007р., укладеним між ОСОБА_2 та Івано-Франківською обласною дирекцією АКБ «Правекс-банк», були виконані в повному обсязі, що підтверджується довідкою банку та договір іпотеки припинив свою дію. Рішенням суду від 23.09.2020р. було вже зобов`язано відповідача ОСОБА_2 укласти договір купівлі-продажу у нотаріальній формі та на умовах визначених Договором від 23.02.2011р., однак таке не виконується боржником. Після розірвання шлюбу, відповідач ігнорує пропозиції укласти основний договір через неприязні відносини з колишньою дружиною-дочкою позивача, а також він перебуває за межами України. З посиланням на норми ст.328,334,392,626,638,640,657 ЦК України представник просив задовольнити позовні вимоги та визнати дійсним та укладеним договір в редакції від 08.02.2022р., викладеній позовною вимогою.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 28 вересня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , інтереси якого представляє Рубцова К.В. до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу квартири укладеного між ОСОБА_1 як покупцем та ОСОБА_2 як продавцем 08.02.2022р. - укладеним і дійсним, у запропонованій редакції, визнання за ОСОБА_1 права власності на трьохкімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1 , загальною пл.65.7м.кв., житловою пл.20.6 м.кв. відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про задоволення позову, посилаючись на допущення судом першої інстанції порушення норм матеріального і процесуального права. Вказує, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 23 вересня 2020 року, яке набрало законної сили та нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_2 підтверджується факт погашення ОСОБА_1 заборгованості за Кредитним договором №4536- 015/07Р від 23.10.2007 року, укладеного між АКБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_2 . Тобто фактично спірна квартира була куплена за кошти ОСОБА_1 і умови основного договору купівлі продажу, який сторони так і не підписали, стосовно предмету і ціни договору повністю виконані. Жодних обтяжень за договором іпотеки на вказану вище квартиру при виконанні зобов`язань за кредитним договором від 23.10.2007р. немає, правовідносини по кредиту припинені, що й встановив суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні. Із вказаного вище вважає, що можна зробити висновок, що сторони досягли домовленості щодо всіх істотних умов основного договору купівлі-продажу квартири (предмет та ціну), тим більше при повній сплаті ОСОБА_1 кредиту, одержаного відповідачем на купівлю даної квартири. Враховуючи перебування відповідача як за постійним місцем проживання за кордоном (що встановлено рішенням Івано-Франківського міського суду від 23 вересня 2020 року у справі № 344/3305/18 та яке набрало законної сили), державний виконавець не може вчинити будь-які дії, спрямовані на забезпечення виконання судового рішення, оскільки вимога є немайнового характеру і для укладення основного договору купівлі- продажу відповідач має бути фізично присутнім в Україні. Тобто виконання даного рішення в будь-якому випадку зводиться до бажання відповідача приїхати в Україну і державний виконавець жодним чином на це повпливати не зможе. З моменту відкриття виконавчого провадження 26.05.2021 року та до сьогодні ОСОБА_2 є власником даної квартири, що вже говорить про те, що дії державного виконавця не дають результату і судове рішення виконати неможливо. Разом з тим, зазначає, що ОСОБА_2 просив зачекати з підписанням основного договору до його приїзду, тобто до 05,02.2018 року». Однак до 05.02.2018 року відповідач не приїздив в Україну, у зв`язку з чим основний договір купівлі-продажу не був підписаний. Ні після 05.02.2018 року, ні після набрання рішенням Івано-Франківського міського суду від 23 вересня 2020 року у справі № 344/3305/18 законної сили, відповідач з-за кордону в Україну так і не повертався. Вважаємо, що у разі ухилення відповідача від укладення основного Договору купівлі- продажу квартири, захист майнових прав позивача на спірне майно здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, то захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства, зокрема на підставі статті 392 ЦК України. При цьому рішення суду про захист порушеного права та визнання за позивачем прав на спірне майно є підставою для реєстрації такого права. З огляду на ухилення відповідача від підписання основного договору купівлі-продажу квартири, у позивача відсутня можливість оформити право власності у позасудовому порядку. Вимога щодо визнання права власності на квартиру в даному випадку є похідною вимогою від визнання основного договору купівлі-продажу квартири укладеним та дійсним. Одже, спосіб захисту, передбачений статтею 392 ЦК України, є різновидом загального способу захисту - визнання права, а тому його може бути використано у зобов`язальних відносинах за відсутності іншого, окрім судового, шляху відновлення порушеного права. В цьому випадку вимога про визнання права власності заявляється для підтвердження реальності його існування. При цьому, вважає, що суб`єктом вимог може бути будь-яка особа, яка вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю у третіх осіб сумнівів щодо такого права чи безпідставного ухилення від підписання основного договору купівлі-продажу, необхідністю отримати правовстановлюючі документи.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги й просив задовольнити подану скаргу.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Ухвалюючи рішення про відмову у завдо воленні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що право власності на нерухоме майно, може припинятися та виникати з часу реєстрації такого права. Представник позивача користуючись певними способами захисту прав позивача просила визнати право власності за покупцем, питання припинення прав власності за продавцем, згідно такого правочину як спосіб захисту не визначався. Попри це, визнання права власності за однією особою, тягне за собою припинення права власності за попереднім власником, а в межах диспозитивності позовних вимог, визначених саме адвокатом, суд не вправі виходити за такі. Втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом в т.ч. визнання права власності, є предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, згідно Договору купівлі-продажу квартири від 23.10.2007р. ОСОБА_2 була придбана трьохкімнатна квартира за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 65.7 м.кв., житловою 40.6 м.кв. (а.с.14).

Також, цього ж дня 23.10.2007р. ОСОБА_2 уклав Кредитний договір та отримав у Івано-Франківській обласній дирекції АКБ «Правекс-банк» кредит в сумі 48 000 доларів США, як стверджує сторона для придбання цієї квартири, з погашенням до 23.10.2032 року на умовах визначених договором та уклав договір іпотеки для забезпечення кредитних зобов`язань за цим кредитним договором, згідно якого в іпотеку передано квартиру за адресою АДРЕСА_1 (а.с.10-13,15-17).

Під час вчинення вказаних договорів 23.10.2007р., між донькою позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений шлюб, тобто з 09.08.2003р. по 23.04.2012р. вони перебували у шлюбі, а придбане нерухоме майно - спірна квартира, за нормами СК України є майном придбаним у спільну власність подружжя, незважаючи на оформлення прав на одного із них, якщо інше не встановлено договором чи рішенням суду. Аналогічно, кредитні зобов`язання є також спільними у подружжя.

В забезпечення вказаних кредитних зобов`язань, 23.10.2007р. був укладений і договір поруки, поручителем якого став позивач ОСОБА_1 , який зобов`язувався нести солідарну відповідальність з позичальником ОСОБА_5 перед кредитором АКБ «Правекс-банк» (а.с.18). За змістом п.2.2 договору поруки кредитор зобов`язувався передати поручителю всі документи, що підтверджують право вимоги до позичальника, у випадку виконання за позичальника зобов`язань зазначених у даному договорі.

Сторона позивача доводила те, що погашення заборгованості за кредитним договором від 23.10.2007р. здійснював позивач, що підтверджується і нотаріально засвідченою його заявою від 18.02.2015р. (а.с.19). Так, за змістом заяви наданої до матеріалів справи по місцю вимоги, ОСОБА_2 засвідчив факт погашення заборгованості за кредитним договором від 23.10.2007р. саме ОСОБА_1 (який на той час був тестем позичальника). Разом з тим, даною заявою ОСОБА_2 надав згоду на заміну його - позичальника, як сторони у кредитному договорі, на нового позичальника - ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки виданої ПАТ КБ «Правекс-банк» 30.10.2017р., станом на 26.10.2017р. зобов`язання по кредитних зобов`язаннях за кредитним договором від 23.10.2007р. виконані в повному обсязі (а.с.20).

При з`ясуванні судом факту заміни сторони позичальника за вказаною заявою від 18.02.2015р. позичальника (відповідача) у кредитних правовідносинах, представник позивача вказала, що заміни в кредитних правовідносинах за вищевказаним кредитним договором з лютого 2015 року по 26.10.2017р. на фінансового поручителя (позивача) не відбувалось.

Згідно поданим 28.09.2022р. стороною позивача доказом - Інформації з Державного реєстру від 20.09.2022р. (а.с.154-154 зв) відомості щодо іпотеки - відсутні. Отже, жодних обтяжень за договором іпотеки на вказану вище квартиру при виконанні зобов`язань за кредитним договором від 23.10.2007р. на час ухвалення даного рішення дійсно як і доводила сторона позивача не має, а такі правовідносини по кредиту припинились 26.10.2017р., тобто в день погашення боргу.

З матеріалів справи вбачається, що 23.02.2011р. між позивачем та відповідачем був укладений Договір, який посвідчено приватним нотаріусом (а.с.107), за яким сторони взяли на себе зобов`язання укласти в майбутньому до 23.10.2032 року договір купівлі-продажу нерухомого майна (основний договір) у нотаріальній формі на підставах визначених цим договором (п.1), а ОСОБА_1 прийняв теж зобов`язання за п.2.4 договору погашати кредит для придбання квартири за кредитним договором від 23.10.2007р., квартира за адресою АДРЕСА_1 , яка перебуває в заставі (п.2.2,2.3), ціна договору - 242400грн. (п.2.8). Також, сторони домовились, що кошти в сумі 242 400грн. внесені в рахунок зобов`язань за кредитним договором, вважатимуться розрахунком за квартиру при укладенні основного договору.

Договір від 23.02.2011р. укладений за погодженням з дружиною відповідача (дочкою позивача), що зазначено п.6 умов договору.

Отже, сторони спору на підставі договірних зобов`язань визначили порядок укладення основного договору купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_1 і такий правочин в порядку норм Цивільного кодексу підлягав виконанню його сторонами, в т.ч. відповідачем.

Сторона позивача, виконала умови договору щодо погашення кредиту по кредитних зобов`язаннях, що й підтверджується довідкою банку, однак зі сторони відповідача ОСОБА_2 спільні зобов`язання щодо укладення основного договору купівлі-продажу у нотаріальній формі на умовах договору від 23.02.2011р., не були виконані.

Разом з тим, сторони договору від 23.02.2011р. обумовили випадок, якщо одна із сторін ухиляється від виконання основного договору, зокрема за пунктом 5, інша сторона має право звернутись до суду з вимогою про примушування укласти основний договір на умовах визначених договором від 23.02.2011р.

На виконання умов договору та факту погашення боргу, ОСОБА_1 направив 14.11.2017р. лист ОСОБА_2 про можливість укладення основного договору в нотаріальному порядку, оскільки кредитні зобов`язання повністю ним погашені (а.с.22), на що адвокат адресата 13.12.2017р. повідомила про намір у січні-лютому 2018р. приїзду ОСОБА_2 в Україну та можливість зустрічі для підготовки документів і підписання зобов`язань. При цьому, на усну домовленість колишнього подружжя ОСОБА_2 в даному листі пропонує оформити квартиру за адресою АДРЕСА_1 на ОСОБА_1 та дочку подружжя (онуку останнього) в рівних частках, а колишня дружина ОСОБА_3 за попередніми домовленостями відмовляється від стягнення аліментів (а.с.23).

Зустріч запланована у лютому 2018р., як пояснила преставник позивача, між сторонами які мали укласти основний договір не відбулась.

Через невиконання умов договору від 23.02.2011р. зі сторони ОСОБА_2 , ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про зобов`язання укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна (основний договір) у нотаріальній формі та на умовах, визначених договором від 23.02.2011р. (справа №344/3305/20). Такий спосіб захисту відповідає як умовам укладеного договору, так і нормам ЦК України, ЦПК України.

За результатами розгляду позову ОСОБА_1 , рішенням Івано-Франківського міського суду від 23.09.2020р., яке набрало законної сили 02.11.2020р., було зобов`язано відповідача ОСОБА_2 укласти договір купівлі-продажу у нотаріальній формі та на умовах визначених Договором від 23.02.2011р., укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Представник позивача обґрунтовуючи позовні вимоги та обраний спосіб захисту порушеного права щодо визнання укладеним та дійсним проект договору та визнання як наслідок прав власності на нерухоме майно за покупцем зазначила, що після розірвання шлюбу з дочкою позивача, відповідач ігнорує пропозиції позивача укласти основний договір через неприязні відносини з колишньою дружиною, а таке рішення суду від 23.09.2020р. пред`явлене до примусового виконання, що підтверджується відкритим 26.05.2021р. виконавчим провадженням (а.с.25), але не виконується боржником. Матеріали такого ВП адвокат позивача в підтвердження викликів боржника та вчинення певних дій у ВП, не надала до матеріалів справи, однак усно суду пояснила, що державний виконавець не може забезпечити наявність боржника для виконання рішення суду та вжити інших заходів виконання, через перебування ОСОБА_2 за кордоном.

07.02.2022р. (за день до подачі цього позову в суд) позивач направив колишньому представнику відповідача - ОСОБА_6 лист про виконання боржником ОСОБА_2 рішення суду від 23.09.2020р. з проектом договору купівлі-продажу, який майже співпадає з запропонованою редакцією договору за позовною вимогою (а.с.29-30), але як вона пояснила такий повернувся без вручення адресату, тобто адвокату. Натомість доказ направлення такого проекту договору купівлі-продажу квартири (будь-яким способом: поштовий звязок, кур`єрська доставка, електронна пошта тощо), який в подальшому за вимогами ЦК України узгоджується за змістом обома підписантами і укладається виключно з нотаріальним посвідченням, саме боржнику за рішенням суду чи стороні договору - ОСОБА_2 , а не його колишньому адвокату, матеріали справи не містять. На запитання суду щодо такого направлення, представник позивача посилалась на перебування відповідача за кордоном, а тому неможливість направлення йому такого примірника основного договору викладеного за змістом покупцем, для узгодження продавцю.

За положеннями статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. В силу приписів частини 5 статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За ст.209,210 цього ж кодексу правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Власник нерухомого майна має право встановити (скасувати) вимогу нотаріального посвідчення договору (внесення змін до договору), предметом якого є таке майно чи його частина, крім випадків, якщо відповідно до закону такий договір підлягає нотаріальному посвідченню. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу.

Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. Таким реєстратором виступає у посвідченні нотаріальних договорів і нотаріус.

Предметом спору є визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири який всупереч вимогам закону не був нотаріально посвідчений.

До предмета доказування у цій справі входять не лише факти виконання умов договору та ухилення однієї із сторін від його нотаріального посвідчення, але й дослідження відповідності такого договору загальним вимогам чинності правочину.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (абзац перший частини першої статті 207 ЦК України в редакції на час написання розписки).

Відповідно до частини першої статті 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом (абзац 1 частини першої статті 218 ЦК України).

Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України).

Відповідно до статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2021 року у справі № 305/1468/16-ц, провадження № 61-9087св21, зазначено, що визнання дійсним договору (конвалідація) на підставі частини другої статті 220 ЦК України допускається тільки для нікчемних правочинів (тобто для яких недотримання письмової форми пов`язується саме з відсутністю нотаріального посвідчення і це зумовлює їх нікчемність). Згідно з частиною другою статті 220 ЦК України конвалідація можлива за наявності таких умов: досягнення між сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору; наявність письмових доказів досягнення домовленості щодо всіх істотних умов договору; повне або часткове виконання договору; ухилення однією зі сторін від його нотаріального посвідчення.

Згідно з частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.

Як встановлено судом, сторони попереднього договору від 23.02.2011р., укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , не обумовлювали набуття права власності на квартиру, за умови не підписання основного договору купівлі-продажу продавцем, а визначили спосіб захисту порушених прав, якою скористався ОСОБА_1 звернувшись до суду та отримавши рішення про задоволення його позову, подальше ж виконання судового рішення повинно бути забезпечене у встановленому порядку або доведене належними письмовими доказами щодо вичерпання всіх дій неможливості його виконання органами виконавчої служби.

Установлено, що квартира за адресою АДРЕСА_1 придбана 23 жовтня 2007 року за час зареєстрованого шлюбу з 09.08.2003р. по 23.04.2012р. ОСОБА_3 та ОСОБА_2 і зареєстрована за відповідачем (а.с14).

Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843 цс 17.

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Разом з тим, встановлено, що ОСОБА_3 як співвласник квартири за адресою АДРЕСА_1 придбаної 23 жовтня 2007 року за час зареєстрованого шлюбу до участі у розгляді не притягнута, відповідно до статті 60 СК України презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу не спростувала.

За змістом частин другої та третьої ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

При цьому відповідно частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд покладається обов`язок щодо сприяння всебічному і повному з`ясуванню обставин справи шляхом роз`яснення особам, які беруть участь у справі, їх прав та обов`язків, попередження про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяння здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 201 ЦПК України, якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному частиною цією статтею, суд першої інстанції згідно пункту четвертого частини першої 197 ЦПК України вирішує питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача, об`єднання справ і роз`єднання позовних вимог, прийняття зустрічного позову, якщо ці питання не були вирішені раніше.

Захист прав та інтересів особи реалізують за допомогою широких процесуальних гарантій, а незалучення кого-небудь з цих осіб до розгляду справи, інтересів яких стосується цей спір, позбавляє їх можливості скористатися для захисту своїх прав та свобод процесуальними правами та гарантіями.

Отже, установивши, що відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час перебування у шлюбі, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, суд першої інстанції згідно пункту четвертого частини першої 197 ЦПК України не вирішив питання про залученння до розгляду справи співвідповідача ОСОБА_3 як одного з подружжя.

Викладене свідчить, що при вирішені даного спору суд першої інстанції, у порушення вимог пункту четвертого частини першої 197 ЦПК України, частини першої статті 201 ЦПК України, ст.51 ЦПК України не з`ясував всіх осіб, чиїх прав та інтересів стосується даний спір, та не вирішив питання з колом осіб, які повинні приймати участь в розгляді даної справи.

Статтею 367 ЦПК України процесуально визначено межі розгляду справ в апеляційній інстанції.

Так, відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, не має процесуальної можливості усунути вказані вище недоліки, допущені місцевим судом та притягнути до участі у розгляді справи як співвідповідача ОСОБА_3 як одного з подружжя.

Разом з тим, оскаржуване рішення в цілому не суперечить вимогам закону, не позбавляє права позивача повторно звернутись в суд з позовом про захист своїх порушених, невизнаних аба оспорюваних прав свобод чи інтересів, тому скасуванню не підлягає.

Крім цього, оцінивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вони не свідчать про безповоротне ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та втрату можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним згідно зі статтею 220 ЦК України.

Враховуючи викладене доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Рішення Івано-Франківського міського суду від 28 вересня 2022 року залишиши без зміни виклавши мотивувальну частину цього рішення в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 грудня 2022 року.

Судді: В.Д.Фединяк

Л.В.Василишин

О.О.Томин