КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: № 22-ц/824/6112/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2022 року м. Київ

Справа № 755/5622/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Махлай Л.Д., Немировської О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк», яка подана представником Луньовою Анною Геннадіївною, на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 листопада 2021 року, ухвалене у складі судді Гаврилової О.В.,

у справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

У квітні 2020 року позивач АТ «Альфа-Банк» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в розмірі 117 343,79 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони 26.12.2018 року уклали угоду про надання особистого кредиту №490997321, за умовами якого позивач зобов`язується надати відповідачеві кредит у сумі 80 625,64 грн., а відповідач зобов`язується в порядку та на умовах, що визначені договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та додатком №1 до нього - графіком погашення кредиту. Позивач свої зобов`язання за договором виконав, надавши відповідачеві кредит у сумі 80 625,64 грн.

У порушення умов договору, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого, станом на 27 березня 2020 року має прострочену заборгованість в загальному розмірі 117 343,79 грн., яка складається з: строкової заборгованості в розмірі 71 297,06 грн.; простроченої заборгованості - 8770,17 грн.; строкової заборгованості по нарахованих відсотках та комісіях - 2134,42 грн.; простроченої заборгованості по нарахованих відсотках та комісіях - 27 742,14 грн.; штрафу - 7400 грн.

Враховуючи невиконання відповідачем зобов`язань, позивач вбачає наявні підстави для стягнення з відповідача суми кредитної заборгованості в судовому порядку.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 05 листопада 2021 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник АТ «Альфа-Банк» - Луньова А.Г. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись його незаконність, необґрунтованість, порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.

В апеляційній скарзі звертає увагу на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 23 січня 2018 року по справі № 755/7704/15-ц, а також у постанові від 11 листопада 2020 року по справі № 723/602/17, у постанові від 05 серпня 2020 року у справі № 367/786/17, у постанові від 13 лютого 2019 року по справі 753/23979/15-ц, у постанові від 31 липня 2019 року по справі 753/11963/15-ц

Крім того, у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі № 204/2217/16-ц висловлений такий правовий висновок: «отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (у даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.»

Крім того, факт отримання відповідачем кредитних коштів підтверджується частковим виконанням ним своїх зобов`язань за кредитним договором. Отже, наданий розрахунок заборгованості є належним допустимим достовірним достатнім доказом на підтвердження видачі кредитних коштів.

Вказує, що стороною відповідача не оспорювався факт отримання кредитних коштів, а також розмір заборгованості. Правом на подання заперечень проти позову та доказів на спростування заявлених позовних вимог відповідач не скористався.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто апеляційним судом відповідно до ст. 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції посилався на те, що наданий розрахунок заборгованості не підтверджує обставини надання кредиту відповідачу та наявність кредитних правовідносин, оскільки не містить даних про видачу кредитних коштів. Даний розрахунок не є випискою по особовому рахунку, він не містить записи про операції, здійснені протягом операційного дня, не є регістром аналітичного обліку та не є підтвердженням виконаних позивачем банківських операцій.

Даний розрахунок є процесуальним, а не бухгалтерським документом. Таким чином, даний розрахунок заборгованості не є належним, допустимим та достатнім доказом наявності заборгованості відповідача перед позивачем.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази видачі позивачем готівки, відповідно до п.1 оферти та акцепту. Отже АТ «Альфа-Банк» не надано доказів на підтвердження видачі відповідачеві кредитних коштів готівкою, а також факту та розміру наданого відповідачеві кредиту, тому, відповідно, перевірити розмір нарахованих сум тіла кредиту, процентів та штрафів, що вказані в розрахунках заборгованості, не є можливим.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки вони зроблені за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушенням норм процесуального права, враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 26.12.2018 року ОСОБА_1 звернувся до АТ «Альфа-Банк» з анкетою-заявою про акцепт Публічної пропозиції АТ «Альфа-Банк» на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в АТ Альфа-Банк.

Вказана анкета-заява складається з двох частин, перша частина містить персональні дані відповідача, прохання відкрити поточний рахунок на його ім`я у гривнях, дані про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість, а друга частина є підтвердженням на акцептування Публічної пропозиції в розумінні ст. 642 ЦК України та згодою на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк» та отримання банківських послуг на умовах, визначених Публічною пропозицією (а.с. 42-43).

26.12.2018 року ОСОБА_1 підписано Оферту на укладання угоди про надання особистого кредиту №490997321, згідно з якою позичальник запропонував АТ Альфа-Банк укласти Угоду про надання кредиту, надати особистий кредит на умовах «Рефінансування кредитних карт», а саме: тип кредиту - кредит готівкою; сума кредиту, валюта кредиту 80625, 64 грн.; процентна ставка за користування кредитом 32% річних. Тип процентної ставки - фіксована; дата остаточного повернення кредиту, якою позичальник просить вважати датою припинення нарахування відсотків та комісії - 27.12.2023 року (а.с. 36-37).

За змістом вказаної оферти, під час користування кредитом ОСОБА_1 виявив бажання та запропонував банку надавати йому послуги з розрахунково-касового обслуговування, в тому числі послуги розрахунково-касового обслуговування кредитної заборгованості, у порядку та на умовах, визначених цим пунктом та договором про комплексне касове обслуговування. За надання послуг, що вказані в цьому пункті, запропоновано встановити комісійну винагороду, яку зобов`язується сплачувати банку в порядку та строки, визначені в цьому пункті.

Пунктом 5 Оферти на укладання угоди про надання особистого кредиту №490997321 від 26 грудня 2018 року встановлено комісійну винагороду.

Відповідно до п. 9 Оферти на укладання угоди про надання особистого кредиту №490997321 від 26 грудня 2018 року, платежі з повернення кредиту, сплати процентів за його користування, сум комісійної винагороди та інших платежів за угодою про надання кредиту здійснюються щомісячно, рівними частинами у сумах та терміни, в порядку та на умовах, визначених угодою про надання кредиту відповідно до Графіку платежів згідно Договору №1 до Угоди про надання кредиту та є невід`ємною частиною Угоди про надання кредиту.

Згідно з п. 13 Оферти на укладання угоди про надання особистого кредиту №490997321 від 26 грудня 2018 року, позичальник зобов`язується у разі повного або часткового прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів за користування ним та/або комісії та/або інших платежів за угодою про надання кредиту, сплата яких передбачена угодою про надання кредиту сплатити банку штраф у розмірі 100 грн. (при сумі кредиту від 49 999,99 грн. включно) або 2000 грн. (при сумі від 50 000,00 грн. включно) за кожне допущення позичальником прострочення платежу, що триває від одного до чотирьох календарних днів (включно) з моменту виникнення прострочення платежу. При цьому у випадку, якщо прострочення платежу триває 5 і більше календарних днів, додатково до штрафу, визначеному попереднім абзацом цього пункту, позичальник зобов`язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 300 грн. (при сумі кредиту від 49 999,99 грн. включно) або 400 грн. (при сумі від 50 000,00 грн. включно) за кожен випадок допущеного прострочення платежу. Всі інші умови сплати штрафних санкцій за угодою про надання кредиту, визначені сторонами у договорі про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб.

Підписанням цієї Оферти на укладення угоди про надання особистого кредиту ОСОБА_1 попередньо ознайомлений у письмовій формі з інформацією, необхідною для прийняття усвідомленого рішення перед укладенням договору, а також умовами надання кредиту, в тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, інформацією про загальну вартість кредиту з урахуванням реальної річної процентної ставки, вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також будь-якою іншою інформацією, надання якої вимагає чинне в Україні законодавство, в тому числі інформацією надання якої передбачене нормами Закону України «Про споживче кредитування», та нормативними документами НБУ, які ОСОБА_1 роз`яснені, зрозумілі, не потребують додаткового тлумачення та з якими він цілком згодний (пункт 14 Оферти на укладення угоди про надання особистого кредиту).

Згідно з п. 17 Оферти, Угода про надання кредиту вважається укладеною та набуває чинності з момент підписання Банком Акцепту на укладення Угоди про надання кредиту та перерахування Банком кредитних коштів на реквізити, що вказані у п. 7 цієї Оферти на укладення Угоди про надання кредиту.

Відповідно до Акцепту пропозиції про укладання угоди про надання особистого кредиту №490997321 від 26.12.2018 року, підписаної сторонами, банк приймає пропозицію ОСОБА_1 на укладення угоди про надання кредиту від 26.12.2018 року №490997321 на вказаних вище умовах (а.с 38-39).

Крім того, 26.12.2018 року сторонами підписано Додаток № 1 до Угоди про надання кредиту № 490997321, що містить графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг. В цьому додатку зазначено, що підпис позичальника свідчить про отримання ним всієї інформації про умови кредитування. Зазначеним графіком встановлено суму щомісячного платежу за кредитом, що включає в себе суму платежу на погашення суми кредиту та процентів за користування ним (а.с. 20).

За змістом Додатку № 1 до Угоди про надання кредиту № 490997321 від 26.12.2018 року, Банк надав ОСОБА_1 особистий кредит на суму 80 625, 64 грн. з процентною ставкою за користування кредитом 32% річних, терміном користування 60 місяців на споживчі цілі. (а.с. 36-37).

Відповідно до довідки-розрахунку заборгованості ОСОБА_1 , станом на 27 березня 2020 року у відповідача наявна заборгованість в розмірі 117 343,79 грн., яка складається із: строкової заборгованості - 71 297,06 грн.; простроченої заборгованості - 8770,17 грн.; строкової заборгованості по нарахованих % та комісіях 2134,42 грн.; простроченої заборгованості по нарахованих % та комісіях - 27 742,14 грн., штрафів - 7400 грн. (а.с. 47).

За змістом п.1 ч. 2 ст. 11 ЦК України договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.1, 2, ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно з п. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до п. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ч. 1 ст. 634 ЦК України).

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з ст. ст. 526, 530, 610, ч.1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Статтею 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 ст. 551 ЦК України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено договір (Оферта на укладення Угоди про надання особистого кредиту, Анкета-заява про акцепт Публічної пропозиції АТ Альфа-Банк на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в АТ Альфа-Банк, Акцепт пропозиції АТ Альфа-Банк про укладення угоди про надання особистого кредиту) №490997321 від 26.12.2018 року, за яким відповідачу надано кредит в сумі 80 625, 64 грн. з фіксованою процентною ставкою за користування кредитом 32% річних з датою остаточного повернення кредиту 27.12.2023 року на споживчі потреби.

Умовами договору передбачено, що угода про надання кредиту вважається укладеною та набуває чинності з моменту підписання банком акцепту на укладення угоди про надання кредиту та перерахування банком кредитних коштів та діє до повного виконання клієнтом своїх зобов`язань перед банком та закриття рахунку.

Своїм підписом відповідач ОСОБА_1 підтвердив, що отримав акцепт пропозиції на укладання угоди про надання кредиту від 26.12.2018 року.

Таким чином, вказані вище обставини свідчать, що з моменту підписання банком отриманого відповідачем акцепту, угода про надання особистого кредиту від 26.12.2018 року набула чинності, відповідач погодився з визначеними у оферті умовами кредитування, про що свідчить його особистий підпис.

Отже, колегія суддів вважає, що 26.12.2018 року між «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 виникли договірні відносини щодо користування кредитними коштами, а тому висновок суду про те, що матеріали справи не містять доказів існування між сторонами договірних відносин є необґрунтованим.

З матеріалів справи вбачається, що справа розглянута за відсутності відповідача, який був повідомлений про розгляд даної справи, про що свідчить зворотне повідомлення (а.с.64), проте відзиву на позовну заяву або заперечень не подав, доводи позовних вимог не спростував. Отже, відповідач не надав жодних заперечень та доказів на спростування факту отримання кредитних коштів.

Суд першої інстанції, вирішуючи даний спір, не врахував вищезазначених обставин та дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог банку.

Оскільки відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, то у позивача є право вимагати стягнення основної суми кредиту та процентів за користування кредитом в судовому порядку.

Разом з тим, звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на те, що, у відповідача ОСОБА_1 , станом на 27 березня 2019 року, наявна заборгованість в розмірі 117 343,79 грн., яка складається із: строкової заборгованості - 71 297,06 грн.; простроченої заборгованості - 8770,17 грн.; строкової заборгованості по нарахованих % та комісіях 2134,42 грн.; простроченої заборгованості по нарахованих % та комісіях - 27 742,14 грн., штрафу - 7400 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 627 ЦК України, у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц зазначила, що визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч. 3 ст. 1054 ЦК України, у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року).

10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року).

Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до п. 11 ч. 1 ч. 1 Закону України «Про споживче кредитування», споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до правової позиції, викладеної у п. 20 - 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц, частина 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлювала обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.

Положення частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, втратили чинність, проте аналогічним чином обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту передбачено частиною 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування».

Враховуючи, що кредитні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з укладенням договору від 26.12.2018 року, то спірні правовідносини, що стосуються дострокового повернення кредиту, врегульовані положеннями частини 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування», якою визначено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.

Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.

Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Отже, встановивши, що між позичальником та позивачем виникли кредитні відносини, кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, то на спірні правовідносини розповсюджується Закон України «Про споживче кредитування» щодо обов`язкового досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

Як вбачається з підписаного сторонами додатку № 1 до Угоди про надання кредиту № 490997321 від 26.12.2018 року, в ньому містяться графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг. Зазначеним графіком встановлено суму щомісячного платежу за кредитом, що включає в себе суму платежу на погашення суми кредиту та процентів за користування ним. Суми платежів розраховані на період кредитування - 60 місяців, дата останнього щомісячного платежу - 27.12.2023 року (а.с.40-41).

Проте, матеріали справи не містять надісланої боржнику копії вимоги про дострокове погашення кредитної заборгованості, з доказами її направлення, а відтак відсутні докази виконання позивачем вимог ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування», якою врегульовано порядок дострокового погашення кредиту.

Враховуючи, що праву кредитора на дострокове стягнення в судовому порядку заборгованості за споживчим кредитним договором, має передувати реалізація ним права вимоги дострокового виконання основного зобов`язання, відповідно до вимог статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у відповідача не виникло обов`язку дострокового повернення всієї суми грошових коштів за кредитним договором, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що банком було направлено вимогу про дострокове повернення кредиту, а відповідачем таку вимогу було отримано.

Недотримання кредитором вимог закону щодо належного повідомлення позичальника шляхом направлення йому вимоги про наявність підстав для зміни термінів виконання зобов`язань за кредитним договором свідчить про відсутність у позичальника обов`язку достроково повернути кошти та унеможливлює задоволення позову в повному обсязі.

Тому, враховуючи, що за встановлених у цій справі обставин реалізації права кредитора на дострокове стягнення заборгованості у судовому порядку має передувати реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання відповідно до вимог Закону України «Про споживче кредитування», колегія суддів дійшла висновку про передчасність позовних вимог АТ «Альфа-Банк» щодо стягнення усієї суми заборгованості достроково.

Як вбачається з розрахунку заборгованості станом на 27 березня 2020 року у відповідача існувала прострочена заборгованість на загальну суму 43912, 31 грн., яка складається з: простроченої заборгованості по кредиту у розмірі 8770,17 грн.; простроченої заборгованості по нарахованих відсотках та комісіях у розмірі 27 742, 14 грн.; штраф у розмірі 7400 грн. (а.с. 47).

Будь-яких доказів виконання договірних зобов`язань у повному чи частковому обсязі відповідач ОСОБА_1 не надав, вказаний розрахунок не спростував.

Враховуючи викладене, оскільки відповідач умови договору виконував неналежним чином, не сплачував визначені графіком щомісячні платежі, у зв`язку із чим за період з грудня 2018 року по березень 2020 року утворилась заборгованість на загальну суму 43 912 грн. 31 коп., тому зазначена заборгованість підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Згідно п.п. 1,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За викладених обставин, оскільки позивачем не дотримано визначеного законом порядку дострокового стягнення кредитної заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги частково обґрунтованими, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог та стягнення простроченої суми заборгованості, прострочених відсотків та штрафу, строк сплати якої настав відповідно до графіку станом на день розрахунку 27.03.2020 року, в загальному розмірі 43 912 грн. 31 коп.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частинами 1, 2, 10 ст. 141 ЦК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог підлягають стягненню судові витрати в розмірі 37, 42 % від суми сплаченого судового збору.

Враховуючи, що при поданні позову позивачем було сплачено 2102 грн., при поданні апеляційної скарги - 3153 грн., то сума судових витрат, що підлягають відшкодуванню позивачу, становить: 5255 грн. х 37,42 % = 1966 грн. 42 коп.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк», яка подана представником Луньовою Анною Геннадіївною, - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 листопада 2021 року - скасувати та прийняти постанову:

Позов Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» прострочену заборгованість за договором про надання особистого кредиту від 26.12.2018 року у розмірі 43 912 (сорок три тисячі дев`ятсот дванадцять) грн. 31 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 1966 грн. 42 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: Акціонерне товариство «Альфа-Банк», , адреса: м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 100

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду з підстав, визначених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Махлай Л.Д.

Немировська О.В.