СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/17351/21

пр. № 2/759/451/22

20 жовтня 2022 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Журибеда О.М.

за участю секретаря - Багінської І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення майна, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2021 року позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про повернення майна, в якому просить зобов`язати ОСОБА_2 повернути на користь позивача гаражний бокс отриманий ним за договором купівлі-продажу, нікчемність якого встановлено за рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13.11.2019 року у справі № 759/9441/18.

В обгрунтування позову зазначає, що 02.10.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було досягнуто домовленості про продаж гаражного боксу, що розташований за адресою: СТ «МИР-СЕРВІС» в м. Київ, вул. Булаховського 4 , гараж № НОМЕР_1 .

На виконання зазначених домовленостей 02.10.2017 року відповідач у якості завдатку передав позивачеві 300, 00 доларів США, а 24.10.2017 року решту в розмірі 3500, 00 доларів США.

На виконання досягнутої домовленості позивач, в свою чергу 02.10.2017 року передав відповідачу ключі від гаражного боксу.

Однак, 13.11.2018 року рішенням Святошинського районного суду м. Києва встановлено нікчемність даного договору купівлі-продажу та вирішено повернути сплачені кошти в розмірі 3800, 00 доларів США.

Станом на момент звернення із даною заявою відповідач не повернув у власність позивачу отриманний ним гаражний бокс.

На звернення позивача про повернення вказаного майна відповідач відповідає відмовою.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 05.08.2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 02.12.2021 року в справі здійснено перехід від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження жл по розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 в судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі, просили задовольнити з підстав наведених у позовній заяві.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Проаналізувавши матеріали цивільної справи, з`ясувавши думку учасників справи, допитавши свідків та докази в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Згідно з ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

З оредара № 11 від 05.06.2007 року вбачається, що ордер виданий ОСОБА_1 , на право зайняття гаража № НОМЕР_2 в СТ «МИР-СЕРВІС» за адресою: м. Київ, вул. Булаховського 4 (а.с. 16).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13.11.2018 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 09.03.2019 року, позов ОСОБА_2 , до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів- задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 3800, 00 доларів США (а.с.6-9).

Вказаним рішенням суду достаменно встановлено, що 08.10.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було досятнуто домовленості щодо укладення договору купівлі-продажу гаражу, що розташований за адресою: СТ «МИР-СЕРВИІС» м. Київ, вул. Булаховського 4, гараж НОМЕР_1 .

На підставі зазначеної домовленості ОСОБА_1 отримав у якості завдатку за гараж від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 300 доларів США, про що ОСОБА_1 було написано розписку. 24.10.2017 року ОСОБА_1 , отримав остаточну суму в розмірі 3500 доларів США, про що також була написана розписка.

Натомість ОСОБА_1 ніколи не володів зазначеним гаражем та нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу гаражу підписано не було.

Рішенням суду встановлена нікчемність договору, оскільки ОСОБА_1 не мав відповідних правомочностей на укладення договору.

Відповідно до ч. 4 ст. 92 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, в обгрунтування позову позивач посилається на те, що після винесення рішенням суду, зокрема визнання нікчемності договору купівлі-продажу гаражу, відповідач зобов`язаний повернути позивачу у власність гараж.

Відповідно до пункту 21 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Пунктом 19 вказаної постанови передбачено, що застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений. Майно може бути повернуте за позовом власника про його витребування на підставі ст. 387 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених в цій статті, а саме підтвердження право власності позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. За змістом вказаної статті право на витребування майна належить лише власнику та лише у особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, і може мати місце лише за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза його волею. Наявність у діях власника майна волі на передачу майна виключає можливість його витребування і незаконність володіння майном відповідачем повинна бути доведена позивачем у суді, оскільки законодавство презюмує добросовісне (правомірне) володіння чужим майном, якщо інше не випливає з закону або не встановлене рішенням суду ( ч. 3 ст. 397 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 26 червня 2013 року у справі № 6-58цс13 зроблено висновок, що: «права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Разом із тим віндикація як спосіб захисту права власності застосовується, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належним йому майном. Отже, право на звернення до суду з вимогою про витребування майна від набувача має власник цього майна».

При цьому, суд зазначає, що з матеріалів справи не вбачається, що позивач є власником спірного гаражного боксу.

Судом не беруться до уваги і свідчення свідка ОСОБА_4 , оскільки останній надає їх тільки зі слів позивача.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснив, що люди, які користувались паркомісцями були просто користувачами.

За таких обставин, спірний гаражний бокс не може бути витребуваний у відповідача на користь особи, яка не є його власником, відповідно до статті 387 ЦК України.

Аналогічний правивий висновок зроблений Верховним Судом в постанові від 20.11.2019 року у справі №442/4835/14-ц.

Щодо посилання позивача в позовній заяві на приписи статті 1212 ЦК України, суд зазначає таке.

Статтею 1212 ЦК України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Посилання позивача на ст. 1212 ЦК України як на підставу звернення до суду із позовом суду також жодними доказами не доведено.

Таким чином, відмовляючи в задоволенні позову суд бере до уваги те, що жодних доказів на підтвердження права власності, користування чи іншого передбаченого законом чи договором права позивача на вказане майно, суду не представлено. Таке право позивач наявними матеріалами справи суду не доведено.

Таким чином, для підтвердження мети та підстави звернення до суду із позовом позивачем не доведено його право на майно, яке останній просить суд зобов`язати відповідача повернути гаражний бокс, не визначено правову підставу набуття ним такого майна, а тому і необхідність, для захисту порушеного права позивача, витребування такого у відповідача.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки позивачем не представлено, а судом не здобуто жодних переконливих доказів у їх підтвердження , а тому суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 за безпідставністю.

В зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати, у відповідності до вимогст. 141 ЦПК України, не підлягають відшкодуванню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями12,13,81,76-81,141,263-265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення майна - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення

Повний текст рішення виготовлено 01.11.2022 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

Суддя О.М.Журибеда