Віньковецький районний суд Хмельницької області
Справа № 680/807/20
Провадження № 2/670/19/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2022 року смт. Віньківці

Віньковецький районний суд Хмельницької області в складі:

головуючого - судді Волкової О.М.

з участю секретаря Сікорської В.О.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Віньківці цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, - приватний нотаріус Новоушицького районного нотаріального округу Поліховська Людмила Вікторівна, про виключення майна із спадкової маси, визнання права власності та скасування запису про державну реєстрацію,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2021 року на розгляд Віньковецького районного суду Хмельницької області із Новоушицького районного суду Хмельницької області згідно із розпорядженням голови Новоушицького районного суду О.І. Яцини від 25.05.2021 року надійшла справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, - приватний нотаріус Новоушицького районного нотаріального округу Поліховська Людмила Вікторівна, про виключення майна із спадкової маси, визнання права власності та скасування запису про державну реєстрацію.

Позивач ОСОБА_4 просив виключити зі спадкової маси після померлого ОСОБА_5 гараж, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , визнати за ОСОБА_4 право власності на вказаний гараж, та скасувати запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, номер 31607026 від 17.05.2019 року, на підставі якого власником належного ОСОБА_4 гаража, що розташований в АДРЕСА_1 , загальною площею 24 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 233, став ОСОБА_2 .

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_4 зазначив, що 05.06.1998 року він придбав гараж, розташований по АДРЕСА_1 за 7500 гривень у свого приятеля ОСОБА_5 , який власноручно в присутності свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 склав розписку, засвідчивши тим самим факт продажу йому гаража та отримання грошей за нього, а також підтвердив нею, що немає претензій з приводу розрахунку за гараж. Правочин був добровільним, беззастережним волевиявленням обох сторін, які визнали себе як продавець і покупець і домовились щодо усіх істотних умов договору. Даний правочин був оформлений сторонами у вигляді розписки, розглядався ними як договір купівлі-продажу та в судовому порядку недійсним не визнаний.

На виконання цього договору купівлі-продажу позивачем як покупцем було передано продавцю за придбання гаража гроші в сумі 7500 гривень, а останній, діючи на виконання умов цього договору, звільнив приміщення гаража від своїх речей та передав йому це приміщення. У подальшому ОСОБА_5 передав позивачу як фактичному володільцю оригінал свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 04.09.2003 року та витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 1401699 від 04.09.2003 року. При передачі оригіналів документів ОСОБА_5 повторно склав розписку, в якій підтвердив продаж позивачу гаража, та отримання коштів в сумі 1500 доларів США.

Позивач також вказував, що з червня 1998 року він є фактичним власником спірного гаража, весь час ним користувався, здійснював ремонт, сплачував комунальні послуги, володіє оригіналами документів на право власності за ОСОБА_5 , а його дружина - ОСОБА_9 рішенням Новоушицької селищної ради № 11 від 27.06.2019 року отримала дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва індивідуального гаража по АДРЕСА_1 .

Вищевказаний правочин містить всі ознаки договору купівлі-продажу, оскільки позивач та ОСОБА_5 досягли згоди з усіх істотних умов договору купівлі-продажу, передбачених ст. 153 Цивільного кодексу Української РСР (1963 року), який діяв на момент укладення вказаного правочину, про що свідчить підпис ОСОБА_5 у ньому. За наслідками укладення зазначеного договору ОСОБА_5 передав гараж у власність покупцеві, а останній прийняв майно і сплатив за нього певну грошову суму, що достовірно підтверджується складеними розписками.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, а відповідач, завідомо знаючи про продаж спірного гаража, 14.06.2018 року отримавши дублікат свідоцтва про право власності, подав його приватному нотаріусу Новоушицького районного нотаріального округу Поліховській Л.В., яка включила спірний гараж до спадкової маси після смерті ОСОБА_5

17.05.2019 року приватний нотаріус Новоушицького районного нотаріального округу Поліховська Л.В. видала ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину, а саме гараж, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , та в цей же день зареєструвала в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право приватної власності на спірний гараж за ОСОБА_2 (номер запису про право власності 31607026, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 233).

Позивач вважає, що оскільки гараж, розташований за адресою АДРЕСА_1 , придбаний у ОСОБА_5 , належить йому на праві приватної власності, договір купівлі-продажу не скасований та не визнаний судом не дійсним, то спірний гараж повинен бути виключений із спадкової маси після смерті ОСОБА_5 , визнано за ним право власності на вказаний гараж, та скасовано запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право приватної власності на спірний гараж за ОСОБА_2 .

Провадження у справі відкрите ухвалою Новоушицького районного суду Хмельницької області від 02.10.2020 року.

Ухвалою від 31.05.2021 року позовна заява прийнята до розгляду суддею Віньковецького районного суду Волковою О.М., призначене підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 07.09.2021 року підготовче провадження у справі закрите, справа призначена до розгляду по суті.

Представник відповідача ОСОБА_2 -- ОСОБА_3 подав відзив на позов, у якому вказав, що відповідач позов не визнає, проти нього заперечує та вважає його необґрунтованим.

При цьому представник послався на постанову Хмельницького апеляційного суду від 03.09.2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_10 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у праві власності, в якій апеляційний суд встановив та дійшов висновків, що розписки ОСОБА_5 про отримання коштів за продаж гаража від 05.06.1998 року та 02.10.2003 року не відповідають вимогам ст. 44 ЦК України 1963 року, за якою письмові угоди мають бути підписані особами, які їх укладають, а отже, не можуть бути визнані письмовими угодами на підтвердження продажу гаража ОСОБА_4 .

Ці обставини, на думку представника, спростовують твердження позивача про те, що саме він є законним власником гаража, а інших допустимих та належних доказів на підтвердження права власності на гараж розташований в АДРЕСА_1 позивачем до позовної заяви не додано.

Вимоги позивача про виключення із спадкової маси після померлого ОСОБА_5 гаража представник вважає безпідставними, оскільки на день смерті померлий був власником відповідного гаража, який успадкував відповідач відповідно до законодавства. ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину, яке в судовому порядку не скасовано, та видано на підставі підтверджуючих документів про право власності спадкодавця на майно, й іншими спадкоємцями не оспорено (а.с.30-31).

Позивач ОСОБА_4 подав до суду відповідь на відзив, вважаючи його необґрунтованим.

Позивач звертав увагу суду на те, що у відзиві відповідач не ставить під сумнів факт укладення угоди купівлі продажу гаража між ним та його батьком ОСОБА_5 , яка оформлена розписками 05.06.1998 року та 02.10.2003 року. Відповідач не спростовує, що такі розписки дійсно були укладені, що кошти за гараж його батько отримав у присутності свідків,та позивач фактично користується гаражем понад 20 років.

Відповідач лише стверджує, що ОСОБА_4 з 1998 року не оформив право власності на гараж, однак даний аргумент не спростовує факт укладення угоди купівлі-продажу відповідно до діючого до 2004 року ЦК УРСР.

Також позивач зазначив, що у цивільній справі № 680/784/19 судом першої інстанції зроблено висновки, що розписки щодо спірного гаража від 05.06.1998 року та 02.10.2003 року про купівлю-продаж гаража та отримання коштів, складені між позивачем та батьком відповідача, мають бути нотаріально посвідченими правочинами та пройти державну реєстрацію, тобто правова оцінка розпискам дана на підставі норм матеріального права (Цивільного кодексу 2004 року), які не діяли на момент складання цих розписок.

Хмельницький апеляційний суд в своїй постанові вказав, що розписки ОСОБА_5 про отримання коштів за продаж гаража від 05.06.1998 року, 02.10.2003 року не відповідають вимогам ст. 44 ЦК України 1963 року, за якою письмові угоди мають бути підписані особами, які їх укладають, а отже, не можуть бути визнані письмовими угодами на підтвердження продажу гаража ОСОБА_4 .

Таким чином правова оцінка судів першої та апеляційної інстанції різниться, оскільки висновок суду першої інстанції обґрунтовується нормами Цивільного кодексу 2004 року, а судом апеляційної інстанції правова оцінка вказаним розпискам давалась відповідно до норм Цивільного кодексу Української РСР (1963 року).

Тому при встановленому судом першої та апеляційної інстанції факту складання розписок, їх правова оцінка не повинна враховуватись при розгляді даної справи з огляду на ч. 7 ст. 82 ЦПК України, згідно з якою правова оцінка, дана певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду, тому висновки суду у цивільній справі № 680/784/19 не мають преюдиціального значення для розгляду цієї справи (а.с.44-45).

У судовому засіданні позивач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_1 позовні вимоги підтримали повністю та просили задовольнити.

В підтримання своїх вимог позивач ОСОБА_4 пояснив, що його гараж та гараж покійного ОСОБА_5 розміщені через стіну. У 1998 році ОСОБА_5 розлучався із першою дружиною і запропонував купити у нього гараж. Вони домовились про суму, яку позивач йому передав, а через кілька днів на прохання ОСОБА_5 він йому ще трохи доплатив. Після цього ОСОБА_5 у присутності двох свідків 05.06.1998 року власноручно написав розписку, оригінал якої зберігається у позивача, про те, що отримав за гараж 7,5 тисяч гривень. Жодних документів на приміщення гаража у ОСОБА_5 не було, але наступного дня він передав позивачу ключі, і сказав, що гараж тепер повністю належить йому. У 2003 році ОСОБА_5 знову попросив доплатити за гараж, та після того як позивач передав йому 1,5 тисячі доларів США, вони знову склали розписку, і дружина ОСОБА_5 -- ОСОБА_11 віддала йому свідоцтво про право власності на гараж. Про те, що після купівлі приміщення гаража документи на нього необхідно переоформити на своє ім`я, ОСОБА_4 не знав.

Представник ОСОБА_1 вказував, що на виконання договору купівлі-продажу гаража від 05.06.1998 року ОСОБА_5 звільнив приміщення гаража від своїх речей та передав його позивачу. У подальшому ОСОБА_5 виготовив та передав позивачу, як фактичному володільцю оригінал свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 04.09.2003 року та витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 1404699 від 04.09. 2003 року, попросивши додатково доплатити кошти. Тому при передачі оригіналів документів ОСОБА_5 склав ще одну розписку від 02.10.2003 року в присутності свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_7 про продаж позивачу гаража, та отримання коштів в сумі 1500 доларів США.

Даний правочин купівлі-продажу гаража в судовому порядку ніким не оспорювався, і недійсним не визнаний.

З червня 1998 року позивач є фактичним власником спірного гаража, весь час ним користувався, здійснював ремонт, сплачував комунальні послуги до 2019 року, доки його звідти не було виселено, однак не оформив право власності на себе, бо він і батько відповідача були давніми друзями, тому у ОСОБА_4 не було жодного сумніву, що претензій зі сторони ОСОБА_5 не буде.

Крім того оскільки власність на земельну ділянку під спірним гаражем оформлена не була, дружина позивача ОСОБА_9 за рішенням Новоушицької селищної ради № 11 від 27 червня 2019 року отримала дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва індивідуального гаража по АДРЕСА_1 .

Представник ОСОБА_1 також наголошував на тому,що фактично правовідносини між позивачем та ОСОБА_5 щодо укладення договору купівлі-продажу гаража склалися в момент складення розписки 05.06.1998 року та 02.10.2003 року, у зв`язку з чим застосуванню в даному випадку підлягає Цивільний кодекс Української РСР (1963 року).

ОСОБА_5 отримав гроші у визначеній сторонами договору сумі в якості оплати за гараж, та фактично передав гараж у власність позивача, тобто вони досягли згоди з усіх істотних умов договору купівлі-продажу, передбачених ст. 153 Цивільного кодексу Української РСР (1963 року), який діяв на момент укладення вказаного правочину.

Щодо тверджень відповідача про те, що розписка не є підтвердженням укладення договору-купівлі продажу, оскільки підписана тільки однією стороною, представник зазначав, що діюче на той час законодавство не встановлювало спеціальної письмової форми за такими угодами, і позивач вважає що укладений ним договір купівлі-продажу гаража у простій письмовій формі у вигляді розписок.

В той же час відповідно до ЦК Української РСР (1963 року) не передбачено наслідком недодержання (як вважає відповідач) простої письмової форми недійсність укладеної угоди. Така недійсність передбачена лише для угод, у яких не дотримана умова про нотаріальне посвідчення.

Отже враховуючи презумпцію дійсності правочину представник вважає даний договір купівлі-продажу укладеним і дійсним, оскільки між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов купівлі-продажу гаража.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги не визнали і в задоволенні просили відмовити.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні пояснив, що при розлученні його батьків було вирішено, що гараж залишається батькові. ОСОБА_5 якийсь час жив із ОСОБА_11 , потім повертався у сім`ю, згодом переїхав у с. Капустяни, де й мешкав до смерті одиноко, а відповідач разом з братами доглядав за ним. У 2017-2018 роках батько хотів подарувати йому гараж, але вони не змогли віднайти документи, і батько сказав, що не знає, де вони. Незадовго до смерті ОСОБА_5 склав заповіт, згідно з яким спірний гараж заповів відповідачу. На той час йому було відомо, що гаражем користується позивач, тому запитав у батька, як з ним бути, на що ОСОБА_5 відповів, що віддав ОСОБА_4 гараж, хай він ним користується, та з ним він розбереться сам. Однак про те, що гараж продано позивачу і від нього отримано гроші, батько не повідомляв нічого. Тому після смерті ОСОБА_5 відповідач як спадкоємець за заповітом переоформив у нотаріуса право власності на гараж на своє ім`я, і надалі бажає використовувати приміщення у своїх цілях.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні, вважаючи позов необґрунтованим та безпідставним, зазначив, що на момент складання розписки 05.06.1998 року власником спірного гаража ніхто не був, оскільки право власності покійний ОСОБА_5 оформив лише 04.09.2003 року. На думку представника, розписками від 05.06.1998 року та 02.10.2003 року, складеними в односторонньому порядку, і які свідчать лише про отримання коштів, а не відчуження майна, сторона позивача намагається підмінити договір купівлі-продажу, який в силу ст. 154 ЦК УРСР мав бути підписаний двома сторонами. Договір купівлі-продажу гаража не визнаний дійсним, а ОСОБА_5 після оформлення права власності 04.09.2003 року не уникав від його укладення. Відповідач право власності на гараж в порядку спадкування оформив правомірно, позаяк батько за життя у 2018 році отримав дублікат свідоцтва про право власності на гараж, передав його ОСОБА_2 , і зробив на нього заповіт.

Третя особа, приватний нотаріус Кам`янець-Подільського районного нотаріального округу Хмельницької області Поліховська Л.В. у судове засідання, будучи повідомленою належним чином про дату, час та місце розгляду справи, не з`явилась, натомість надіслала до суду заяви про розгляд справи за її відсутності (т.1 а.с.104, т.2 а.с.28).

Суд, заслухавши позивача та відповідача, їхніх представників, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, вивчивши всі доводи та заперечення, вважає, що позов до задоволення не підлягає.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За приписами ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб.

Відповідно до положень статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04.09.2003 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОСОБА_5 належав гараж за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.12-13).

Згідно із розпискою від 05.06.1998 року ОСОБА_5 отримав у присутності свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_12 гроші в сумі 7500 грн за гараж, який знаходиться по АДРЕСА_1 , від ОСОБА_4 , претензій не має, сума сплачена вся (т.1 а.с.8).

Відповідно до розписки від 02.10.2003 року ОСОБА_5 в присутності ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_6 склав дану розписку про те, що він продає гараж ОСОБА_4 , віддає свідоцтво на право власності на гараж та отримав кошти в сумі 1500 доларів (т.1 а.с.9).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер (т.1 а.с.105-зворот).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.05.2019 року спадкоємцем майна ОСОБА_5 є його син ОСОБА_2 . Спадщина, на яку видано свідоцтво складається з гаража, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.10).

Право власності ОСОБА_2 на цей гараж зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17.05.2019, номер запису про право власності: 31607026.(т.1 а.с.11).

Рішенням Новоушицької селищної ради № 11 від 27.06.2019 року ОСОБА_9 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва індивідуальних гаражів по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.14).

Розрахункові книжки за електроенергію на спірний гараж були видані на ім`я ОСОБА_4 (т.1 а.с.15-20, т.2 а.с.3).

25.06.2019 року ОСОБА_2 подав до Новоушицького ВнП Дунаєвецького ВП ГУНП в Хмельницькій області повідомлення про вчинення ОСОБА_14 злочину, передбаченого ст. 356 КК України та визнання ОСОБА_2 потерпілим, на що начальником Новоушицького ВнП Дунаєвецького ВП ГУНП в Хмельницькій області була надана відповідь, що в даному випадку мають місце цивільно-правові відносини, які підлягають вирішенню судом в порядку цивільного судочинства (т.1 а.с.151-172).

Наведені обставини підтверджуються письмовими матеріалами справи та встановлені рішенням Новоушицького районного суду від 12.06.2020 року у справі № 680/784/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_10 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у праві власності, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_10 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у праві власності задоволено, та зобов`язано ОСОБА_10 та ОСОБА_4 усунути перешкоди у праві власності ОСОБА_2 шляхом звільнення гаража за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 03.09.2020 року апеляційна скарга ОСОБА_4 залишена без задоволення, рішення Новушицького районного суду Хмельницької області від 12.06.2020 року - без змін.

Постановою Верховного Суду від 02.04.2021 року касаційна скарга ОСОБА_10 залишена без задоволення, рішення Новоушицького районного суду Хмельницької області від 12.06.2020 року та постанова Хмельницького апеляційного суду від 03.09.2020 року - без змін.

Свідок ОСОБА_11 у суді показала, що вона проживала у цивільному шлюбі із батьком відповідача -- ОСОБА_5 . У 1998 році він вирішив продати свій гараж ОСОБА_4 , та після того, як вони домовились про ціну, ОСОБА_5 склав і передав позивачу розписку про отримання частини коштів, а решту грошей ОСОБА_4 віддав тоді, коли були виготовлені і передані йому на гараж документи.

Згідно з показаннями свідка ОСОБА_15 , в нього є гараж в АДРЕСА_1 , де також знаходяться гаражі ОСОБА_4 і покійного ОСОБА_5 . Свідок пам`ятає, як у 1998 році між позивачем та ОСОБА_5 виникла мова про купівлю-продаж гаража, і вони склали розписку, яку ОСОБА_15 підписав. Після того гаражем постійно користувався позивач та його син ОСОБА_16 .

Таким чином, у судовому засіданні знайшло своє підтвердження користування позивачем ОСОБА_4 гаражем в АДРЕСА_1 , в період з 1998 року по 2020 рік за згодою колишнього власника ОСОБА_5 , але без переходу до ОСОБА_4 права власності на цей гараж, та отримання 17.05.2019 році свідоцтва про право на спадщину за заповітом на цей гараж відповідачем ОСОБА_2 , у зв`язку з чим предметом позову у розглядуваній справі є виключення зі спадкової маси після померлого ОСОБА_5 гаража та визнання права власності на нього за позивачем.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Це означає, що за загальним правилом норма права діє стосовно відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто, до певних юридичних фактів застосовується той закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали.

Згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 травня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Отже суд під час розгляду справи має застосовувати той нормативно-правовий акт, який набув чинності та залишається чинним на момент виникнення та припинення відповідних спірних правовідносин.

ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом про визнання права приватної власності на гараж, набутий ним в результаті договору купівлі-продажу відповідно до розписок від 05.06.1998 року та 02.10.2003 року, та оскільки на той час діяв ЦК УРСР 1963 року, правовідносини щодо цих правочинів регулюються нормами саме цього Кодексу.

Відповідно до статті 41 ЦК УРСР 1963 року угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).

Статтею 44 Цивільного кодексу Української РСР (1963 року) передбачено, що повинні укладатись у письмовій формі в тому числі угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР; інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми. Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.

За змістом ч. 1 ст. 45 Цивільного кодексу Української РСР (1963 року), недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.

Відповідно до вимог ст. 46 Цивільного кодексу Української РСР (1963 року) недодержання простої письмової форми, що вимагається законом (стаття 44 цього Кодексу), позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків, а у випадках, прямо зазначених у законі, тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ст. 47 Цивільного кодексу Української РСР (1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст. 153 ЦК Української РСР (1963 року), договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Статтею 154 ЦК Української РСР (1963 року) також було передбачено, що коли сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому обумовленої форми, хоч би за законом для даного виду договорів ця форма і не потребувалась. Якщо згідно з законом або угодою сторін договір повинен бути укладений в письмовій формі, він може бути укладений як шляхом складання одного документа, підписаного сторонами, так і шляхом обміну листами, телеграмами, телефонограмами та ін., підписаними стороною, яка їх надсилає.

Відповідно до статті 224 ЦК УРСР 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності лише в тих випадках, коли згідно з статтею 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно (стаття 225 ЦК УРСР 1963 року).

Відповідно до вимог ст. 228 ЦК Української РСР (1963 року), продаж майна провадиться за цінами, що встановлюються за погодженням сторін, якщо інше не передбачено законодавчими актами.

З 15.04.1991 року було введено в дію Закон Української РСР «Про власність» від 07.02.1991 року № 697-ХІІ, ( тут і далі - Закон № 697-ХІІ), який втратив чинність на підставі Закону № 997-V від 27.04.2007 року.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону № 697-ХІІ право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності.

Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Всі форми власності є рівноправними. Власність в Україні існує в різних формах. Україна створює рівні умови для розвитку всіх форм власності та їх захисту (частини четверта, п`ята статті 2 Закону № 697-ХІІ).

Статтею 13 Закону № 697-ХІІ передбачено об`єкти права приватної власності, зокрема, жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення.

Згідно зі статтею 14 Закону № 697-ХІІ громадяни мають право на одержання у власність земельних ділянок, в тому числі для дачного і гаражного будівництва.

У даному випадку право власності ОСОБА_5 на спірний гараж було зареєстроване 04.09.2003 року, а 29.03.2018 року було зареєстровано право власності ОСОБА_5 на земельну ділянку з кадастровим номером :03:011:0080, площею 0,0024 га, цільове призначення: для будівництва індивідуальних гаражів за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.126).

Отже на момент складення ОСОБА_5 розписки від 05.06.1998 року у нього не було правовстановлювальних документів на спірний гараж, дозволу на виділення земельної ділянки для будівництва гаража та дозволу на його будівництво, і відповідно, він не міг розпоряджатися цим майном.

Тому за відсутності будь-яких документів, які б підтверджували право власності ОСОБА_5 на гараж в АДРЕСА_1 , за станом на 1998 рік, та враховуючи, що розписки, видані ОСОБА_5 05.06.1998 року та 02.10.2003 року не можна визнати за договір купівлі-продажу, оскільки вони не містять у собі усіх належних вимог, яким повинна відповідати письмова форма двохстороннього договору, навіть якщо вона не вимагала нотаріального посвідчення, у суду немає жодних підстав для визнання права власності за позивачем на спірний гараж.

Крім того постановою Хмельницького апеляційного суду від 03.09.2020 року у справі № 680/784/19, яка набрала законної сили, встановлено, що розписки ОСОБА_5 про отримання коштів за продаж гаража від 05.06.1998 року, 02.10.2003 року не відповідають вимогам ст. 44 ЦК України 1963 року, за якою письмові угоди мають бути підписані особами, які їх укладають, а отже, не можуть бути визнані письмовими угодами на підтвердження продажу гаража ОСОБА_4 .

Щодо позовних вимог про виключення зі спадкової маси спірного гаража після померлого ОСОБА_5 та скасування запису про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, на підставі якого власником гаража став відповідач, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті,за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.

Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України), спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, але документом для підтвердження права власності на спадкове майно стає свідоцтво про право на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (ст. 1301 ЦК України, Постанова Верховного суду України від 14 листопада 2018 року у справі 2-1316/2227/11).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У цій справі встановлено і доведено належними та допустимими доказами, що спадкодавець ОСОБА_5 за життя, а саме 04.09.2003 року зареєстрував право власності на нерухоме майно:гараж в АДРЕСА_1 , реєстраційний номер: 2532798 (а.с.13).

Після смерті ОСОБА_5 спадкоємець за заповітом, тобто відповідач ОСОБА_2 прийняв спадщину, подавши приватному нотаріусу Новоушицького районного нотаріального округу Хмельницької області Поліховській Л.В. 22.01.2019 року заяву про прийняття спадщини (а.с.105).

17.05.2019 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на гараж, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та 17.05.2019 року за ним зареєстровано право власності на це майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.127).

Таким чином відповідач, у встановленому порядку набувши право на спадщину, отримав свідоцтво про право на спадщину, вчинив державну реєстрацію цього права, та отримав право розпоряджатися спадковим майном.

В той же час свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 17.05.2019 року, видане ОСОБА_2 приватним нотаріусом Новоушицького районного нотаріального округу Хмельницької області Поліховською Л.В., недійсним не визнано.

На підставі вищезазначеного суд доходить висновку, що оскільки право власності на спірний гараж згідно із розписками від 05.06.1998 року та 02.10.2003 року про отримання грошей за гараж ОСОБА_4 від ОСОБА_5 не перейшло, ніяких законних перешкод для отримання відповідачем свідоцтва про право на спадщину на гараж за заповітом не існувало, позовні вимоги щодо виключення зі спадкової маси після померлого ОСОБА_5 гаража в АДРЕСА_1 , визнання за позивачем права власності на нього та скасування запису про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за № 31607026 від 17.05.2019 року, згідно з яким право власності на гараж зареєстровано за ОСОБА_2 , є необґрунтованими, тому суд відмовляє позивачу у задоволенні його позовних вимог повністю у зв`язку з їх недоведеністю.

На підставі викладеного, керуючись ст. 41, ст. 44, ст. 46, ст. 47, ст. 153, ст. 154, ст. 224 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), ст. 1216, ст. 1268, ст. 1296, ст. 1297 ЦК України, ст.ст. 10-13, ст. 17, ст.ст. 258-259, ст.ст. 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, - приватний нотаріус Новоушицького районного нотаріального округу Поліховська Людмила Вікторівна, про виключення майна із спадкової маси, визнання права власності та скасування запису про державну реєстрацію, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Хмельницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складене 18.11.2022 року.

Суддя О.М.Волкова