Провадження № 2/742/1068/22
Єдиний унікальний № 742/2468/22
РІШЕННЯ
29 листопада 2022 року
Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області в складі судді Коваленко А.В., з участю секретаря судових засідань Риндя Л.А.,позивачки ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування Яблунівська об`єднана територіальна громада Прилуцького району Чернігівської області, про відібрання дитини,
І. Зміст позовних вимог та заперечень сторін.
У вересні 2022 року позивач звертаючись до суду з заявою просить суд відібрати у батька, ОСОБА_3 , малолітню дитину сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та повернути дитину його матері ОСОБА_1 , за місцем її реєстрації та проживання, а саме: АДРЕСА_1 . Допустити негайне виконання рішення суду в частині відібрання дитини.
Аргументує свої вимоги тим, що 30 червня 2018 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем. Мають спільного сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Подружнє життя між ними не склалося, що призвело до подачі позову про розірвання шлюбу. Син ОСОБА_5 проживав з нею і був зареєстрований в будинку її матері за адресою: АДРЕСА_1 , відвідував Прилуцький заклад дошкільної освіти (ясла садок) комбінованого типу №15 Прилуцької міської ради. 06 липня 2021 відповідач відібрав у неї сина та змінив місце його проживання та повністю обмежив її у доступі та можливості опіки та спілкування з сином.
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 13.09.2022 визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_1 .
Під час вирішення питання визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , встановлено, що під час виконання ухвали Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 09 липня 2021 про забезпечення позову шляхом повернення ОСОБА_3 сина ОСОБА_5 до фактичного місця проживання останнього до вирішення спору про визначення місця проживання дитини по суті, державним виконавцем було неодноразово здійснено вихід за адресою, що вказана у виконавчому документі: АДРЕСА_2 , проте боржника не розшукано.
Відповідач не бажає в добровільному порядку повернути їй сина ОСОБА_5 , та не виконує постанову Чернігівського апеляційного суду від 13.09.2022, якою визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_1 .
20.10.2022 року відповідач надав суду відзив на позовну заяву в якому, він просив у задоволенні позову відмовити, аргументуючи свої заперечення тим, що до цього часу не вирішено спір між ним та позивачем, щодо місця проживання їх малолітнього сина ОСОБА_4 .
ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі.
Ухвалою судді Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 22.09.2022 року справу призначено до розгляду у спрощеному провадженні на 09 год 00 хв 21 жовтня 2022 року.
Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 21.10.2022 відкладено розгляд справи до 11 год 08 листопада 2022.
У зв`язку з неявкою сторін розгляд справи відкладено до 11 год 00 хв 29 листопада 2022.
ІІІ. Позиції сторін.
В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити, аргументуючи їх тим, що існує рішення суду яким визначено місце проживання дитини з позивачем, але відповідач переховує дитину і не виконує рішення суду.
Відповідач належним чином повідомлений про день і час розгляду справи в судове засідання повторно не з`явився , але скористався правом надати відзив на позовну заяву, а тому підстав для відкладення справи суд не знаходить.
ІV. Фактичні обставини встановлені судом.
30 червня 2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб(а.с.7)
ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_4 , його батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с.8)
Згідно з довідки Дубогаївської сільської ради №74 від 06 листопада 2018 року ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10)
Відповідно до довідки Дубогаївської сільської ради №59 від 07 вересня 2018 року ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.13)
Згідно з довідки Прилуцького закладу дошкільної освіти (ясла-садок) комбінованого типу №15 Прилуцької міської ради Чернігівської області №01-44/46 від 07.07.2021, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 дійсно відвідує І молодшу группу №9 Прилуцького закладу дошкільної освіти (ясла-садок) комбінованого типу №15 Прилуцької міської ради Чернігівської області з 16.06.2021. Останній день відвідування 05.07.2021(а.с.11)
Відповідно до довідки -характеристики Яблунівської сільської ради №1 від 27.07.2021 року, за час проживання на території Яблунівської сільської ради ОСОБА_1 зарекомендувала себе позитивно, має спокійний, врівноважений характер, не конфліктна, товариська(а.с.15)
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 13 вересня 2022, визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_1 (а.с.21-24).
V. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи.
Згідно з положеннями частин сьомої, восьмої статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається зі спеціального Закону України «Про охорону дитинства» та інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері.
Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).
Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.
Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Ця стаття охоплює, зокрема, питання втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.
Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.
На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть переважати інтереси батьків.
Також згідно зі статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Відповідно до частини другої статті 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Згідно з частиною першою статті 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.
Системний аналіз вказаної норми у контексті наявності спору батьків щодо місця проживання дітей дозволяє дійти висновку, що положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання.
Відповідно до п.2 ст.3 Закону України «Про виконавче провадження» визначено рішення, що підлягають примусовому виконанню, зокрема ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.
Стаття 4 вказаного закону містить вимоги до виконавчого документа. У виконавчому документі зазначаються резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень (п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження»).
В той же час, згідно п.7 ч.4 ст.4 даного Закону виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень.
Слід зазначити, що стаття 10 Закону України «Про виконавче провадження», якою визначаються заходи примусового виконання рішень, не містить положень щодо визначення місця проживання дитини. Також не містить норм щодо виконання рішень про визначення місця проживання дитини і розділ VIIІ щодо виконання рішень немайнового характеру. В той же час питанню відібрання дитини присвячена ціла стаття в даному Законі. Так, згідно ст.64 під час виконання рішення про відібрання дитини державний виконавець проводить виконавчі дії за обов`язковою участю особи, якій дитина передається на виховання, із залученням представників органів опіки і піклування. За необхідності державний виконавець може звернутися до суду з поданням щодо вирішення питання про тимчасове влаштування дитини до дитячого або лікувального закладу. У разі якщо боржник перешкоджає виконанню рішення про відібрання дитини, до нього застосовуються заходи, передбачені цим Законом.
Надаючи аналіз дослідженим в судовому засіданні доказам, суд вважає, що саме відповідачем мають бути доведені обставини, що проживання дитини з матір`ю створюватиме загрозу їх життю та здоров`ю або негативно впливатиме на їх розвиток, адже їх місце проживання з позивачем на даний час визначене судовим рішенням і те, що дитина до цього часу продовжує проживати у відповідача, не вказує на ту обставину, що при розгляді даної справи позивачка має доводити підстави для відібрання дитини, а вказує на прогалину в законодавстві щодо примусового виконання даної категорії рішень.
Доводи відповідача про те, що він звернувся до Верховного Суду з метою оскарження рішення суду, яким визначено місце проживання сина з позивачем, не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки рішення апеляційного суду набрало законної сили і підлягає виконанню.
Таким чином, підстав, які б перешкоджали поверненню дитини матері не встановлено. В той же час, небажання відповідачем добровільно виконувати рішення суду щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю, відсутність законодавчого врегулювання примусового виконання рішення суду в цій частині, є підставою для захисту прав позивача в порядку, визначеному статтею 162 СК України, що відповідає вимогам статей 15, 16 ЦК України.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року в справі № 742/1593/19.
За таких обставин, суд вважає, що позов ОСОБА_1 про відібрання дитини слід задовольнити.
Відповідно до ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала.
VІ. Розподіл судових витрат.
Відповідно до вимог ч.1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позовні вимоги задоволено, то суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача 992 (дев`ятсот дев"яносто дві) гривні 40 копійок в рахунок відшкодування витрат понесених на сплату судового збору при подачі позовної заяви до суду.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до договору від 13.09.2022 про надання правничої допомоги, ОСОБА_1 та адвокат Дуденок О.О. уклали договір відповідно до якого остання зобов`язалась надати правову допомогу при зверненні до суду та розгляді в суді цивільної справи за позовом про відібрання дитини(а.с.36).
Відповідно до розрахунку витрати робочого часу від 19.10.2022 року, квитанції до прибуткового касового ордера від 19.10.2022, ОСОБА_1 сплатила 7800 грн. за послуги відповідно до Договору від 13.09.2022 про надання правничої допомоги (а.с.36-39).
У зв`язку з чим, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 7800 грн. в рахунок відшкодування витрат за правничу допомогу.
На підставі ст.162, 163 СК України, керуючись ст.141, 263, 265, 273, 354, 430 ЦПК України, суд -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування Яблунівська об`єднана територіальна громада Прилуцького району Чернігівської області, про відібрання дитини задовольнити.
Відібрати у ОСОБА_3 ( ІПН НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та повернути його за місцем фактичного проживання ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ).
Стягнути з відповідача ОСОБА_3 ( ІПН НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 сплачений нею судовий збір у сумі 992 (дев`ятсот дев"яносто дві) гривні 40 копійок та 7800( сім тисяч вісімсот ) гривень в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу.
Допустити негайне виконання рішення суду в частині відібрання дитини.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернігівського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Анатолій КОВАЛЕНКО