Справа № 202/1038/21
Провадження № 2/202/164/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2022 року Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська

в складі: головуючого судді - Бєльченко Л.А.

при секретарі - Салінської А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в загальному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Лавріщев Олег Анатолійович, про визнання недійсним договору дарування, скасувати рішення про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И В :

Звернувшись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 , просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 01.06.2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лавріщевим О.А., реєстровий номер 245, у зв`язку з його фіктивністю.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 18.12.2020 року, під час виконання рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14.07.2020 року по справі №202/6772/19, котрим з ОСОБА_2 на його, позивача, користь було стягнуто грошові кошти за договором позики, він дізнався про існування вищевказаного договору. Вважає, що укладання договору дарування між відповідачами є способом уникнення фінансової відповідальності по договору позики.

Так, 22.11.2012 року між ним, ОСОБА_1 , і ОСОБА_2 був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Новомиколаївського районного нотаріального району Запорізької області Моргуновим О.В., зареєстрований в реєстрі за номером 874. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14.07.2019 року по справі № 202/6772/19 стягнено з ОСОБА_2 на його користь суму боргу за договором позики в розмірі 1 152 097,20 грн. і судовий збір.

26.01.2018 року ОСОБА_2 зверталась з позовом до Синельникіського міськрайонного суду Дніпропетровської області до нього, ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи - приватний нотаріус Новомиколаївського нотаріального округу Запорізької області Моргунок О.В., Миколївська сільська рада Васильківського району Дніпропетровської області, про визнання недійсними довіреності, договору встановлення емфітевзису, договору позики. Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20.07.2018 року відмовлено у задоволені даного позову. Зазначене рішення частково скасовано Дніпровським апеляційним судом 30.01.2019 року в частині відмови у задоволені позову про визнання недійсним договору встановлення емфітевзису та скасування його державної реєстрації; визнано недійсним договір встановлення емфітевзису від 23.08.2017 року. В іншій частини рішення залишено без змін.

16.05.2019 року ОСОБА_2 зверталась до Васильківського районного суду Дніпропетровської області в позовом до нього, позивача, про зміну умов договору позики. Рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 12.09.2019 року у задоволені позову відмовлено.

Позивач вважає, що оспорюваний ним правочин укладався відповідачами після невдалого звернення ОСОБА_2 до суду з позовом про визнання договору позики недійсним з метою уникнення відповідачем ОСОБА_2 фінансової відповідальності. Тому просив визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 01.06.2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лавріщевим О.А., реєстровий номер 245, недійсним.

Ухвалою суду від 04.03.2021 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято, відкрито провадження і призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження (а.с.28).

05.04.2021 року від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, в котрій ОСОБА_5 просив також скасувати рішення про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно, квартири АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 05.04.2021 року дана заява ОСОБА_5 прийнята до провадження (а.с.55).

Ухвалою суду від 05.07.12021 року закрито підготовче провадження і призначено справу до розгляду по суті (а.с.125).

В судовому засіданні 04.10.2021 року представник позивача, адвокат Грищенко І.Б., позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. В подальшому ані позивач, ані його представник в судові засідання не з`являлися, про розгляд справи повідомлялися належним чином.

Представник відповідача ОСОБА_2 , адвокат Бесчаснова Д.О., в судовому засіданні 04.10.2021 року позовні вимоги не визнала. Заперечуючи проти позову, представник відповідача вказала, що дійсно 01.06.2019 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1 , котрий було посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лавріщевим О.А., реєстровий номер 245. Під час укладання договору ОСОБА_2 і ОСОБА_3 підтвердили, що на той час вони не були обмежені судовими рішеннями у праві укладати цей чи подібні договори, що договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характер фіктивного чи удаваного правочину, укладався ними у відповідності зі справжньою їх волею, без застосування фізичного чи психічного тиску, погроз, примусу чи насильства і на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладено ними без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, вони однаково розуміли значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажали настання саме тих правових наслідків, що створюються цим договором, та свідчили, що ними визначені всі істотні умови договору. Під час підписання цього договору ОСОБА_2 передала ОСОБА_3 ключі від квартири. Останній проживає в цій квартирі і зареєстрований, сплачує комунальні послуги. Даний договір був спрямований на реальне настання правових наслідків. Представник відповідача ОСОБА_2 зазначила, що позивачем не доведено, не надано доказів, що оспорюваний ним договір дарування є фіктивним, що він вчинений лише для виду, що він не має на меті встановлення правових наслідків. Сторони цього договору дарування вчинили усі передбачені цим договором дії, виконали його, передавши майно від дарувальника обдарованому, останній прийняв майно, що свідчить про реальне настання правових наслідків.

Щодо укладеного договору позики з ОСОБА_1 на суму 100 000 грн., представником відповідача зазначено, що за даним договором відповідач не отримувала грошових коштів. ОСОБА_2 з ОСОБА_1 усно домовились, що грошові кошти, що були зазначені в договорі позики, будуть зараховуватися в рахунок укладення договору встановлення емфітевзису, який мав бути укладений в майбутньому. Саме тому ОСОБА_1 вимагав укладання договору позики на вказану суму, як гарантію того, що ОСОБА_2 укладе з ним договір емфітевзису у майбутньому. Тобто фактично укладений договір позики був договором про наміри. Представник відповідача зазначила, що на даний час рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська про стягнення заборгованості за договором позики оскаржується в апеляційному порядку. Також зазначила, що позов ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 суми заборгованості був поданий до суду вже після укладання останньою договору дарування. Представник відповідача ОСОБА_2 просила відмовити у задоволені позову. Надалі представником відповідача було направлено заяву про розгляд справи без участі представника відповідача ОСОБА_2 .

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, направив на адресу суду відзив, зі змісту котрого вбачається, що відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнає, вважає їх недоведеними і безпідставними. Просив відмовити у задоволені позову, справу розглянути за його відсутності (а.с. 84-87).

Третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Лавріщев О. А. в судове засідання не з`явився, направив на адресу суду копію договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 01.06.2019 року, укладеного між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , а також копії документів, на підставі котрих вчинений даний договір. Приватний нотаріус також надіслав лист, в котрому проси розглядати справу без його участі ( а.с.89).

З`ясувавши всі обставини справи і перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з такого.

Судом встановлено, що 01.06.2019 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лавріщевим О.А., реєстровий номер 245 (а.с.90-93).

Даний договір позивач ОСОБА_1 вважає фіктивним, оскільки, на його думку, він вчинений задля уникнення фінансової відповідальності ОСОБА_2 за договором позики, укладеним між останньою і ним.

Відповідно до рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14.07.2019 року по справі № 202/6772/19 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто суму боргу за договором позики в розмірі 1 152 097,20 грн.(а.с.10-13). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 01.12.2021 року дане рішення скасовано, у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики відмовлено. Відмовляючи у задоволені позову, Дніпровським апеляційним судом зазначено, що позивач не довів наявності обставин, на які він посилався, як на підставу своїх вимог, не довів факту укладання договору позики, зокрема, не пояснив відсутність у нього оригіналу розписки боржника та не надав доказів про вручення чи отримання відповідачкою його листа вимоги про повернення коштів за вказаним договором (а.с. 165-168).

Положенням ч.1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч.1-3,5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим договором.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно врахувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин, якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків, у разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. У фіктивних правочинах внутрішня воля не відповідає зовнішньому її прояву. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року у справі №6-197цс14 та ін..

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень статей 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звернувшись до суду з цим позовом, позивачем, на думку суду, не доведено, не надано належних доказів того, що укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 01.06.2019 року договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лавріщевим О.А., є фіктивним.

Так, відповідачі зазначають, що за цим договором відбулася реальна передача майна обдарованому, останній проживає і зареєстрований в квартирі, сплачує комунальні послуги. Відповідачем зазначене не спростовано, не доведено, що сторони договору мали на меті інші цілі ніж ті, що передбачені договором дарування, що оспорюваний договір вчинений обома сторонами лише для вигляду.

Суд критично ставиться до посилань представника позивача на ту обставину, що договір дарування був вчинений з метою уникнення фінансової відповідальності ОСОБА_2 за договором позики, оскільки даний договір був вчинений 01.06.2019 року, а з позовом про стягнення суми боргу ОСОБА_1 звернувся у жовтні 2019 року, тобто вже після укладання оспорюваного договору. Крім того, як встановлено, постановою Дніпровського апеляційного суду від 01.12.2021 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14.07.2019 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу за договором позики скасовано, у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

З огляду на зазначене, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання договору дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лавріщевим О.А., реєстровий номер 245 недійсним.

Вимога позивача про скасувати рішення про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно, квартири АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 є похідною від первісної вимоги ОСОБА_1 . Тому відмовляючи в позові про визнання недійсним договору дарування, суд відмовляє і у задоволені позовних вимог про скасувати рішення про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України підстав для відшкодування судових витрат немає.

Керуючись ст. 4,5,10,13,81,89,259-263,265 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Відмовити ОСОБА_1 у позові до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Лавріщев Олег Анатолійович, про визнання недійсним договору дарування, скасувати рішення про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Л.А. Бєльченко