ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 619/5144/20 Номер провадження 22-ц/814/2888/22Головуючий у 1-й інстанції Калиновська Л.В. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2022 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Триголова В.М.

суддів: Дорош А.І.,Лобова О.А.

за участі секретаря :Боштенко В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 29 вересня 2021 рокуу справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю « Фінансова компанія «Фінрайт» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в особі ОСОБА_2 , треті особи: Служба у правах дітей Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області, Служба у справах дітей Солоницівської селищної ради Харківського району Харківської області про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням , виселення із житлового приміщення

В С Т А Н О В И Л А :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінрайт» звернулося до суду з позовом, у якому просить виселити ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , з трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 60,6 кв. м., житловою площею 37,3 кв.м. без надання іншого житлового приміщення та усунути перешкоди у користуванні зазначеним приміщенням (житлом).

В обґрунтування позову зазначено, що між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра» та ОСОБА_1 03 березня 2008 року було укладено кредитний договір №6/4/33/2008/840-К/96, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі 60 960 доларів США 00 центів для проведення розрахунків по договору купівлі-продажу №756 від 03.03.2008 р., предметом якого є набуття у власність ОСОБА_1 права власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , а позичальник зобов`язався на умовах, визначених кредитним договором, повернути отримані грошові кошти та сплатити відсотки за користування ними в строки та розмірах, передбачених ст.1 Кредитного договору.

Для забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором, між банком та ОСОБА_1 03 березня 2008 року було укладено договір іпотеки №6/4/33/2008/980-І/98, посвідчений приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Арнаутовою Т.А., зареєстрований у реєстрі за №763, відповідно до умов якого іпотекодавцем передано в іпотеку банку нерухоме майно: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 60,60 кв. м., житловою площею 37,30 кв. м. Між ПАТ «КБ «НАДРА» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінрайт» 29 квітня 2020 року було укладено договір №GL3N217214 про відступлення прав вимоги, за яким первісний кредитор 29 квітня 2020 року відступив новому кредитору, а новий кредитор набув права вимоги до позичальника за кредитним договором та іпотекодавця за договором іпотеки. До нового кредитора перейшли права вимоги до позичальника та іпотекодавця у повному обсязі та на умовах, які існували на момент відступлення прав вимоги та відповідно ТОВ «ФК «Фінрайт» стало новим кредитором та іпотекодержателем у зазначених зобов`язаннях.

Вимогу направлено позичальникові/іпотекодавцеві 04.06.2020 за вих. №04/06-07, про отримання якої свідчить розписка на рекомендованих повідомленнях про вручення поштового відправлення. Порушення ОСОБА_1 у встановлений вимозі строк не усунуто, у зв`язку із чим ТОВ «ФК «Фінрайт» набуло право власності на вищевказану квартиру. Позивач вказує, що ТОВ «ФК «Фінрайт» є власником трикімнатної квартири, загальною площею 60,6 кв. м., житловою площею 37,3 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В червні 2020 року позивачем листом від 04.06.2020 №04/06-07 було донесено до відома мешканців, що їм треба звільнити спірне житлове приміщення. В свою чергу відповідачі звільняти власність позивача відмовились. Всі спроби досудового врегулювання спору з боку позивача виявилися марними. Право користування житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є ,сама володіє правом власності на житло. Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 25 липня 2018 року у справі № 638/13030/13-ц (провадження № 61- 20713св18).

Отже, у зв`язку із втратою попереднім власником ОСОБА_1 , права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , втратили право користування зазначеною квартирою і члени його сім`ї: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 . Відтак, перебування сім`ї колишнього власника у житловому приміщенні, що належить ТОВ «ФК «Фінрайт», порушує права власника володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 29 вересня 2021 року позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінрайт» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в особі ОСОБА_2 , ОСОБА_4 в особі ОСОБА_2 , треті особи - Служба у справах дітей Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області, Служба у справах дітей Солоницівської селищної ради Харківського району Харківської області про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, виселення із житлового приміщення задоволено.

Виселено ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 з трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 60,6 кв. м., житловою площею 37,3 кв.м. без надання іншого житлового приміщення та усунути перешкоди у користуванні зазначеним приміщенням (житлом).

Рішення мотивоване тим , що ОСОБА_1 у встановлений вимогою №04/06-07 що направлена на адресу відповідача 04.06.2020 року , порушення не було усунуто у зв`язку з чим ТОВ «ФК «Фінрайт» набуло права власності на спірну квартиру . Також суд зазначив, що відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження відсутності іншого житлового майна. Більше того,позичальником заборгованість не погашена у зв`язку з чим відбулася реєстрація права власності ТОВ ФК «ФІНРАЙТ» на підставі того, що ОСОБА_1 відповідно до п.п.5.3,5.4 Договору іпотеки надав згоду на відчуження майна , тобто спірної квартири.

Не погодившись з вказаним рішенням його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 . Скарга мотивована тим, що ТОВ «ФК « Фінрайт» не мало законних повноважень на проведення державної реєстрації прав на спірну квартиру, оскільки у ТОВ «ФК «Фінрайт» відсутній оригінал договору іпотеки , а приватний нотаріус , не мала законних повноважень на проведення державної реєстрації прав власності на квартиру за ТОВ «ФК «Фінрайт».

Судом першої інстанції не досліджувались та не встановлювались обставини направлення позивачем відповідачу вимоги про виселення. Також районним судом при ухваленні оскаржуваного рішення були порушені норми матеріального та процесуального права, у зв`язку з цим воно підлягає скасуванню.

Апелянт просить , скасувати рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 29 вересня 2021 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ТОВ «ФК «Фінрайт» відмовити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини.

Так, між Відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра» та ОСОБА_1 03 березня 2008 року було укладено кредитний договір №6/4/33/2008/840-К/96, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі 60 960 доларів США 00 центів для проведення розрахунків по договору купівлі-продажу №756 від 03.03.2008 р., предметом якого є набуття у власність ОСОБА_1 права власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , а позичальник зобов`язався на умовах, визначених кредитним договором, повернути отримані грошові кошти та сплатити відсотки за користування ними в строки та розмірах, передбачених ст.1 Кредитного договору.

Для забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором, між банком та ОСОБА_1 03 березня 2008 року було укладено договір іпотеки №6/4/33/2008/980-І/98, посвідчений приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Арнаутовою Т.А., зареєстрований у реєстрі за №763, відповідно до умов якого іпотекодавцем передано в іпотеку банку нерухоме майно: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 60,60 кв. м., житловою площею 37,30 кв. м.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 18 квітня 2013 року з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором у загальній сумі 851630 гривень 68 копійок.

Між ПАТ «КБ «НАДРА» та ТОВ «ФК «Фінрайт» 29 квітня 2020 року було укладено договір №GL3N217214 про відступлення прав вимоги, за яким первісний кредитор 29 квітня 2020 року відступив новому кредитору, а новий кредитор набув права вимоги до позичальника за кредитним договором та іпотекодавця за договором іпотеки. До нового кредитора перейшли права вимоги до позичальника та іпотекодавця у повному обсязі та на умовах, які існували на момент відступлення прав вимоги та відповідно ТОВ «ФК «Фінрайт» стало новим кредитором та іпотекодержателем у зазначених зобов`язаннях.

Згідно Додатку №1 відступлено право вимоги на 98457, 99 доларів США, що становить (еквівалентно в національній валюті станом на 29.04.2020 року )2663140, 94 гривень.

11 вересня 2020 року право власності на іпотечне майно зареєстровано за ТОВ «ФК «Фінрайт» згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, вчиненого приватним нотаріусом ХМНО Луніною Т.А.

Відповідно до п.п. 4.4., 4.5. Договору іпотеки у випадку невиконання зобов`язання за кредитним договором Іпотекодержатель має право звернути стягнення на Предмет іпотеки, та за рахунок коштів, отриманих від реалізації Предмета іпотеки задовольнити свої вимоги за Кредитним договором, а також витрати, понесені при зверненні стягнення на Предмет іпотеки.

Згідно п. п. 5.3. Договору іпотеки, звернення стягнення на Предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; домовленості сторін на передачу Іпотекодержателю права власності на Предмет у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку»; продажу Іпотекодержателем від свого імені Предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до п. 5.4. Договору іпотеки Іпотекодержатель має право на свій розсуд вибрати умови та порядок звернення стягнення на Предмет іпотеки в межах, передбачених п. 5.3. цього Договору.

Як встановлено судом і не заперечується позивачем кошти, стягнуті як заборгованість за кредитним договором згідно рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 18 квітня 2013 року, ОСОБА_1 несплачено, тобто, ОСОБА_1 не виконано зобов`язання за кредитним договором.

ТОВ ФК «Фінрайт» 04 червня 2020 року ОСОБА_1 направлялося письмове повідомлення №04/06-07 про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання та вимога про усунення порушення із попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки, в якому зазначалось, що у разі невиконання п.1 вказаної вимоги протягом місяця з дня її отримання відповідач повинен звільнити спірну квартиру.

Згідно довідки наданої Солоницівською селищною радою Дергачівського району Харківської області від 18 вересня 2020 року №02-22/1364 за відомостями органу реєстрації Солоницівської селищної ради за адресою АДРЕСА_2 18.09.2020 року зняті з реєстраційного обліку громадяни: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 .

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, є видом забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

За встановлених фактичних обставин справи вбачається, що квартира, яка була предметом іпотеки, у подальшому була набута у приватну власність ТОВ ФК «Фінрайт» на підставі договору про відступлення права вимоги від 29 квітня 2020 року №GL3N217214 між ПАТ «КБ «НАДРА» та ТОВ «ФК «Фінрайт» , та у зв`язку із невиконанням ОСОБА_1 свого боргового зобов`язання.

Звернення ТОВ ФК «Фінрайт» з позовом про виселення відповідачів ґрунтується на зверненні банком стягнення на предмет іпотеки, яким ОСОБА_1 забезпечував виконання зобов`язань за кредитним договором, а тому подальше його відчуження банком після набуття у власність не спростовує тих обставин, що зазначена квартира була предметом іпотеки, а тому до іпотекодавця застосовуються положення статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР .

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Належним правилом, яке встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є положення статті 109 ЖК Української РСР, в частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.

Отже, частиною другою статті 109 ЖК Української РСР встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК Української РСР).

Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеним у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1892цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.

Суд першої інстанції при ухваленні рішення не врахував цих положень законодавства та здійснив виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 без надання іншого жилого приміщення.

Окрім того, суд першої інстанції не звернув уваги на відсутність висновку/дозволу органу опіки та піклування на виселення неповнолітніх дітей , врахувавши лише заяву про розгляд справи без участи органу опіки та піклування в якій третя особа зазначила , що спір повинен вирішуватись з урахуванням інтересів дітей.

Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року) визначено , що у всіх діях щодо дітей , незалежно від того , здійснюються вони державними чи приватними установами , що займаються питанням соціального забезпечення , судами, адміністративними чи законодавчими органами , першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У статті 41 Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено главою 49 «Забезпечення виконання зобов`язання» ЦК України та Законом України «Про іпотеку».

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом є стаття 109 ЖК Української РСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140,00 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Із матеріалів справи вбачається , що ОСОБА_1 був наданий кредит у іноземній валюті. Крім того, у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того , що відповідачі мають інше житлове майно, відтак спірна квартира вважається нерухомим житловим майном, що використовується як місце постійного проживання позичальника ОСОБА_1 .

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 червня 2022 року у справі № 638/17318/17 (провадження № 61-2093св22), зазначено, що «пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Тож, суд не приймає до уваги доводи ТОВ ФК «Фінрайт» , що на правовідносини які виникли між позивачем та відповідачем не поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» адже протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм, тобто при ухваленні рішень суд повинен першочергово звертати увагу на відсутність чи наявність підстав щодо застосування вказаного закону та ухвалювати відповідне рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19) викладено правовий висновок про те, що обмеження, встановлені Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», поширюються не лише на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду, а й на позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є реєстрація права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору.

З огляду на викладене, предмет іпотеки, а саме нерухоме житлове майно, яке використовується, як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, не може бути примусово стягнуто на підставі положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за банком як забезпечення виконання позичальником/майновим поручителем умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті.

Такий правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20), від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а.

Та всупереч цьому іпотекодавцем ТОВ ФК «Фінрайт» було зареєстровано за собою право приватної власності на спірну квартиру , але не надано приватному нотаріусу при реєстрації оригіналу договору іпотеки, також на час реєстрації права власності квартира підпадала під дію мараторію, у зв`язку з чим приватний нотаріус не мав повноважень на проведення відповідної реєстрації.

Висновки про те, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» підлягає застосуванню навіть у разі звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку містяться і в постановах Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 201/7014/18 (провадження № 61-7373св20), від 30 вересня 2021 року у справі № 127/15802/15-ц (провадження № 61-16395св20)».

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України врегульовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Головними засадами та принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову, за загальним правилом, покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для вмотивованого висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог.

Тож, з наведеного вбачається , що обов`язок довести наявність у відповідачів іншого житлового майна лежить на позивачеві, адже він безпосередньо зацікавлений в отриманні спірної квартири у приватну власність. Тож районний суд прийшов до хибного висновку , що вказана обставина мала доводитися відповідачем ОСОБА_1 ..

Також позивачем не доведено і необхідності задоволення позовної вимоги щодо виселення відповідачів з спірної квартири , адже в матеріалах справи відсутні будь які належні та допустимі докази які б підтверджували факт перешкоджання відповідачами позивачу у володінні спірною квартирою.

Суд апеляційної інстанції з огляду на викладене, вважає, що районним судом при ухваленні рішення, щодо задоволення позову ТОВ ФК «Фінрайт» було порушено норми матеріального та процесуального права, у зв`язку із чим оскаржуване рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 29 вересня 2021 року підлягає скасуванню з постановленням нового рішення.

Отже , апеляційна скарга підлягає задоволенню , а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Відповідно до п.2,ч.1.ст374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст..376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст.. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки апеляційну скаргу задоволено, судові витрати апелянта, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції підлягають компенсації ПАТ ФК «Фінрайт»

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 09 вересня 2021 року скасувати.

Ухвалити у справі нове судове рішення.

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю « Фінансова компанія «Фінрайт» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в особі ОСОБА_2 , треті особи: Служба у правах дітей Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області, Служба у справах дітей Солоницівської селищної ради Харківського району Харківської області про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням , виселення із житлового приміщення - відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінрайт» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 3 153,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 листопада 2022 року

Головуючий суддя: В.М.Триголов

Судді: А.І.Дорош

О.А.Лобов