Справа № 185/8035/19
Провадження № 2/185/35/22
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 грудня 2022 року м.Павлоград
Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Перекопського М.М.,
з участю секретаря судового засідання Єгоричевої К.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засідання у приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,
У серпні 2019 року до суду надійшла вказана позовна заява про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Позов обґрунтовано тим, що позивач є власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування та свідоцтва про право на спадщину по 1/4 частці вказаного будинку відповідно. ОСОБА_2 приходиться позивачу онуком. Відповідач зареєстрований у домоволодінні позивача, чинить щодо позивача перешкоди, у зв`язку з чим останній вимушено проживає за іншою адресою. Вказане перешкоджає позивачу користуватися його майном повною мірою, у зв`язку з чим він звернувся до суду із вказаним позовом.
Ухвалою суду від 16 вересня 2019 року провадження у справі відкрито, постановлено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 17 грудня 2019 року провадження у справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі №185/9765/19 (провадження № 2/185/4493/19).
Ухвалою суду від 20 вересня 2022 року провадження у справі було поновлено.
Ухвалою суду від 12 грудня 2022 року було задоволено заяву представника позивача про відмову від позову до відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Сторони в судове засідання не з`явились. Позивач наполягав на заочному розгляді справи. Від відповідача жодних заяв, клопотань чи відзивів на позов до суду не надходило. Третя особа ОСОБА_3 надала суду заяву щодо розгляду справи за її відсутності, позов просила задовольнити.
Зі згоди позивача та на підставі наявних у справі доказів, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд прийшов наступних висновків.
Судом встановлено, що позивач є власником 1/2 частини будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане підтверджується копіями свідоцтва про право на спадщину за законом та договору дарування.
Інша 1/2 частина вказаного домоволодіння належить третій особі, що підтверджується копією рішення Павлоградського міського народного суду Дніпропетровського суду від 10.01.1986 року.
Згідно довідці про реєстрацію місця проживання, копії адресної картки, ОСОБА_2 зареєстрований у вказаному домоволодінні позивача.
Також судом встановлено, що ОСОБА_2 вчиняє щодо позивача та його домоволодіння неправомірні дії, а саме самостійно змінює замки на вхідних дверях домоволодіння, не допускає позивача до його домоволодіння, у зв`язку з чим позивач не може розпоряджатися своїм майном в повній мірі. Вказане підтверджується довідкою ГУНП в Дніпропетровській області та довідкою про результати розгляду заяви позивача.
Згідно пояснень позивача, він вимушено проживає за іншою адресою, а саме в: АДРЕСА_2 .
Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
У статті 9 Житлового кодексу України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Згідно зі ст.150 України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Ст.156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст.72 ЖК України).
Згідно зі ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Згідно зі ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.
Відповідач вселився у спірне житло, набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.
Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Відповідач спільно з власником будинку не проживає, спільним побутом не пов`язаний, договорів щодо проживання відповідача у будинку між сторонами не укладалося, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 15 травня 2017р. у справі № 6-2931цс16.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрований у будинку за адресою: АДРЕСА_1 та чинить позивачу перешкоди у можливості користування ним власним майном, що є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
Інший співвласник будинку підтримав позов.
На підставі всього вищевикладеного, беручи до уваги наявні у справі докази та встановлені на їх основі фактичні обставини по справі, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768,40 грн.
Керуючись ст.2,12,13,81,89,141,263-265,280-282 ЦПК України, суд
Задовольнити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання особи таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування будинком за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок) грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку. Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Апеляційну скаргу може бути подано безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .
Суддя М. М. Перекопський