Справа № 539/2673/21
Провадження № 2/539/121/2022
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 травня 2022 року м. Лубни
Лубенський міськрайонний суд Полтавської області, в складі:
головуючого судді Алтухової О.С.,
за участю секретаря Гусак А.О.,
позивачів - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
представника позивачів ОСОБА_3 ,
представника відповідача Державної казначейської служби України (в режимі відеоконференції) Ткаченко А.М.,
представника відповідача Ліквідаційної комісії УМВС України в Полтавській області (в режимі відеоконференції) Білька В.В.,
представника відповідача Полтавської обласної прокуратури - Чепурної Л.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження в приміщенні Лубенського міськрайонного суду Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Полтавської обласної прокуратури, Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, -
ВСТАНОВИВ:
02.07.2021 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до Державної казначейської служби України, Полтавської обласної прокуратури, Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування.
В обґрунтування своїх вимог вказав, що 19.01.2016 року Лубенським міськрайонним судом було розглянуто кримінальне провадження №539/2955/13-к про обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.28, ч.1 ст.365 КК України, та ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.28, ч.1 ст.365 КК України.
Вироком від 19.01.2016 по даній справі його та ОСОБА_1 визнано невинуватими у вчиненні злочинів, передбаченого ч.2 ст.28, ч.1 ст.365 КК України, та відповідно виправдав їх за вказаними статтями КК України.

Крім того, тим же вироком були скасовані запобіжні заходи щодо них у вигляді підписки про невиїзд.

В подальшому ухвалою апеляційного суду Харківської області, за яким ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 жовтня 2016 року було визначено підсудність вказаної справи, апеляційну скаргу прокуратури Полтавської області було залишено без задоволення, а виправдувальний вирок щодо нього та ОСОБА_1 залишено без змін.

Прокуратурою Полтавської області було подано касаційну скаргу, яка ухвалою від 11.02.2017 року була залишена без руху через процесуальні недоліки. Оскільки прокуратурою Полтавської області вказані недоліки так і не було виправлено - ухвалою від 02.03.2017 року касаційний суд повернув вказану касаційну скаргу на підставі ст.429 ч.3 п.1 КПК України без розгляду.

Таким чином, рішеннями судів, які набрали чинності, встановлена його невинуватість в скоєнні злочину.

09.02.2011 року в.о. прокурора Полтавської області Петровим В.Г. відносно нього та ОСОБА_1 було порушено кримінальну справу №7, а в подальшому його було притягнуто в якості обвинуваченого за ст.365 ч.3 КК України.

З вказаної дати і до 25.10.2016 року він перебував в статусі обвинуваченого, підозрюваного та підсудного. Вироком суду, який набрав чинності, було встановлено його невинуватість, а відтак встановлено необґрунтованість та протиправність пред`явленого йому обвинувачення та відповідно притягнення в якості обвинуваченого за ст.ст.365 ч.3 КК України.

Розмір моральної шкоди, завданої йому незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, він оцінює в 2000000 гривень, при цьому вказує на тяжкість обвинувачення та тривалість досудового розслідування та судового розгляду.

Зазначив, що згідно чисельної судової практики при визначенні розміру моральної (немайнової) шкоди враховується як мінімальний розмір заробітної плати за кожний місяць перебування під слідством та судом, виходячи з розміру заробітної плати на час відшкодування такої шкоди.

Вважає, що оскільки відносно нього проводилось досудове розслідування та судовий розгляд протягом 67 місяців, а саме з 09.03.2011 року по 25.10.2016 року, весь цей період він перебував в статусі обвинуваченого, підозрюваного, підсудного та навіть засудженого, тому розмір моральної шкоди завданої незаконним притягненням його в якості обвинуваченого не може бути меншим ніж 6000 (мінімальна заробітна плата в 2021 році) х 67 = 402000 гривень.

Крім того, ОСОБА_2 просив стягнути моральну шкоду завдану йому проведенням в ході досудового розслідування незаконних обшуків та виїмок, яку обґрунтовував тим, що згідно протоколів від 17.03.2011 року, тобто ще до пред`явлення обвинувачення, у нього та його батька - ОСОБА_4 , в т.ч. і в його службовому кабінеті було проведено обшуки.

Оскільки його визнано невинуватим в скоєнні злочинів, слід прийти до висновку про незаконність та необґрунтованість проведених обшуків.

Розмір моральної шкоди, завданої йому проведенням незаконних обшуків за місцем його проживання та проживання його батька, в присутності членів його родини, а також за місцем його служби, він оцінює в 100000 гривень, також звертає увагу на кінцеву безрезультатність проведення таких обшуків.

Також ОСОБА_2 просив стягнути моральну шкоду завдану обранням міри запобіжного заходу.

Зазначив, що згідно постанови слідчого СВ прокуратури Полтавської області від 31.03.2011 року йому було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Вказаний запобіжний захід було скасовано лише 25.10.2016 року, після набрання чинності виправдувального вироку щодо нього та ОСОБА_1 .

За таких обставин він 67 місяців, тобто п`ять повних років та сім місяців, був обмежений в праві виїзду за межі міста Лубни, не міг знайти собі роботу за межами міста, не міг виїхати з родиною на відпочинок, не міг супроводжувати членів родини на лікуванні в медзаклади інших міст тощо.

Всі ці роки він був протиправно та необґрунтовано позбавлений свого конституційного права щодо вільного пересування на території нашої держави.

Розмір моральної шкоди, завданої йому застосуванням запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, враховуючи його тривалість та негативний вплив на життя та дозвілля всієї його родини, в т.ч. двох малолітніх дітей та хворої матері, він оцінює 500000 гривень.

Вказав, що згідно чисельної судової практики при визначенні розміру моральної (немайнової) шкоди враховується як мінімальний розмір заробітної плати за кожний місяць перебування під слідством та судом, виходячи з розміру заробітної плати на час відшкодування такої шкоди.

Відносно нього протягом 67 місяців було застосовано запобіжний захід, тому розмір моральної шкоди за цією вимогою не може бути меншим ніж 6000 (мінімальна заробітна плата в 2021 році) х 67 = 402000 гривень.

ОСОБА_2 просив стягнути на його користь моральну шкоду, завдану незаконним відстороненням та звільненням з роботи, оскільки після пред`явлення йому обвинувачення за ст.365 ч. 3 КК України 18.04.2011 року згідно постанови слідчого СВ прокуратури Полтавської області, санкціонованої заступником прокурора Полтавської області, його було відсторонено від посади оперуповноваженого Лубенського відділу БОЗ УБОЗ в Полтавській області УМВС України в області.

В подальшому через відсторонення від займаної посади та саме в зв`язку з притягненням в якості обвинуваченого його було звільнено зі служби в ОВС за порушення трудової дисципліни, тобто за дискредитуючими підставами.

Розмір моральної шкоди, завданої незаконним та необґрунтованим відстороненням його від займаної посади, з подальшим незаконним та безпідставним звільненням зі служби в органах внутрішніх справ, він оцінює в 300000 гривень.

Крім того ОСОБА_2 просив стягнути моральну шкоду, завдану незаконним накладенням арешту на майно, розмір якої він оцінює в 50000 гривень.

Обґрунтовував її тим, що згідно постанови слідчого СВ прокуратури Полтавської області від 18.04.2011 року в зв`язку з притягненням його до кримінальної відповідальності та можливої конфіскації майна було накладено арешт на все його рухоме та нерухоме майно. Даний арешт не скасований до цього часу.

На виконання вказаної постанови працівниками Лубенського МРВ здійснювались дії, спрямовані на арешт та опис належного йому майна.

Також ОСОБА_2 прохав стягнути моральну шкоду, завдану незаконним засудженням.

За наслідками розгляду кримінального провадження і його, і ОСОБА_1 було двічі засуджено Лубенським міськрайонним судом, тобто визнано винуватим та призначено міру покарання.

Так, вироком Лубенського міськрайонного суду від 15.03.2012 року його було засуджено за ст.364 ч. 3 КК України до покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі, з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах строком на три роки, та відповідно до ст.54 КК України позбавлено спеціального звання "капітан міліції". На підставі ст.75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим терміном строком на два роки.

В подальшому після скасування вказаного вироку та повторного судового розгляду справи вироком Лубенського міськрайонного суду від 12.05.2014 року його було визнано винним та засуджено за ч.2 ст.28, ч. 1 ст.365 КК України, та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на три роки, з позбавленням права займати посади в правоохоронних органах строком на два роки, але звільнено від відбування покарання з іспитовим терміном два роки.

Суд двічі визнавав його винуватим в скоєнні навмисного службового злочину, двічі засуджував його до покарання у вигляді позбавлення волі.

Задля збереження свого чесного імені, задля справедливого, законного та обґрунтованого вироку суду він був змушений двічі оскаржувати такі вироки та добиватись справедливості у судах вищих інстанцій.

Розмір моральної шкоди, завданої незаконним засудженням, він оцінює в 2000000 гривень.

Загальний розмір моральної (немайнової) шкоди складає 4950000 гривень.

ОСОБА_2 також зазначив, що він проходив службу в органах внутрішніх справ на посаді оперуповноваженого Лубенського відділу БОЗ УБОЗ в Полтавській області, мав 11 років вислуги та спеціальне звання "капітан міліції".

За час його незаконного звільнення зі служби (66 місяців) втрачена ним заробітна плата, виходячи з її мінімального розміру станом на дату звернення до суду складає 13000 х 66 = 858000 гривень.

На його письмове звернення до керівництва ГУНП України в Полтавській області йому було відмовлено в поновленні на раніше займаній посаді, вважає за можливе стягнення втраченого заробітку і за період після набрання чинності вироком до дати звернення до суду. За період з 25.10.2016 року по 26.06.2021 року (56 місяців) такий розмір компенсації має складати 13000 х 56 = 728000 гривень.

Протягом всього часу досудового слідства та судового розгляду кримінальної справи він отримував необхідний обсяг правничої допомоги від адвоката Коряка Артура Васильовича, оскільки він був присутній при всіх слідчих діях та в судових засіданнях місцевого та апеляційного судів.

Загалом ним адвокату Коряку А.В. сплачено 60000 гривень за послуги протягом досудового та судового розгляду справи, та ще 25000 гривень вже за підготовку до розгляду даної позовної заяви.

Враховуючи тривалість розгляду справи, її складність, необхідність звернення до спеціалістів (експертів) вважає таку суму витрат на правничу допомогу об`єктивною, справедливою та обґрунтованою, вважає, що на його користь підлягають стягненню і 85000 гривень витрат на правничу допомогу по справі.

ОСОБА_2 прохав суд стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України зі спеціального рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, на його користь моральну шкоду в розмірі 4950000 гривень. Стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України зі спеціального рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, на його користь втрачений заробіток в розмірі 1586000 гривень. Судові витрати покласти на відповідача Державну казначейську службу.

Крім того, 26.07.2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Державної казначейської служби України, Полтавської обласної прокуратури, Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування.

В обґрунтування своїх вимог вказав, що 19.01.2016 року Лубенським міськрайонним судом було розглянуто кримінальне провадження №539/2955/13-к про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.28, ч.1 ст.365 КК України, та ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.28, ч.1 ст.365 КК України.

Вироком від 19.01.2016 по даній справі його та ОСОБА_2 визнано невинуватими у вчиненні злочинів, передбаченого ч.2 ст.28, ч.1 ст.365 КК України, та відповідно виправдав їх за вказаними статтями КК України.

Крім того, тим же вироком були скасовані запобіжні заходи щодо них у вигляді підписки про невиїзд.

В подальшому ухвалою апеляційного суду Харківської області, за яким ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 жовтня 2016 року було визначено підсудність вказаної справи, апеляційну скаргу прокуратури Полтавської області було залишено без задоволення, а виправдувальний вирок щодо нього та ОСОБА_2 залишено без змін.

Прокуратурою Полтавської області було подано касаційну скаргу, яка ухвалою від 11.02.2017 року була залишена без руху через процесуальні недоліки. Оскільки прокуратурою Полтавської області вказані недоліки так і не було виправлено - ухвалою від 02.03.2017 року касаційний суд повернув вказану касаційну скаргу на підставі ст.429 ч.3 п.1 КПК України без розгляду.

Таким чином, рішеннями судів, які набрали чинності, встановлена його невинуватість в скоєнні злочину.

09.02.2011 року в.о. прокурора Полтавської області Петровим В.Г. відносно нього та ОСОБА_2 було порушено кримінальну справу №7, а в подальшому його було притягнуто в якості обвинуваченого за ст.365 ч.3 КК України.

З вказаної дати і до 25.10.2016 року він перебував в статусі обвинуваченого, підозрюваного та підсудного. Вироком суду, який набрав чинності, було встановлено його невинуватість, а відтак встановлено необґрунтованість та протиправність пред`явленого йому обвинувачення та відповідно притягнення в якості обвинуваченого за ст.ст.365 ч.3 КК України.

Розмір моральної шкоди, завданої йому незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, він оцінює в 2000000 гривень, при цьому вказує на тяжкість обвинувачення та тривалість досудового розслідування та судового розгляду.

Зазначив, що згідно чисельної судової практики при визначенні розміру моральної (немайнової) шкоди враховується як мінімальний розмір заробітної плати за кожний місяць перебування під слідством та судом, виходячи з розміру заробітної плати на час відшкодування такої шкоди.

Вважає, що оскільки відносно нього проводилось досудове розслідування та судовий розгляд протягом 67 місяців, а саме з 09.03.2011 року по 25.10.2016 року, весь цей період він перебував в статусі обвинуваченого, підозрюваного, підсудного та навіть засудженого, тому розмір моральної шкоди завданої незаконним притягненням його в якості обвинуваченого не може бути меншим ніж 6000 (мінімальна заробітна плата в 2021 році) х 67 = 402000 гривень.

Також ОСОБА_1 просив стягнути моральну шкоду, завдану проведенням в ході досудового розслідування незаконних обшуків та виїмки.

Вказав, що згідно протоколів від 17.03.2011 року, тобто ще до пред`явлення йому обвинувачення, у нього, і в його службовому кабінеті було проведено обшуки.

Оскільки його визнано невинуватим в скоєнні злочинів, слід прийти до висновку про незаконність та необґрунтованість проведених обшуків.

Розмір моральної шкоди, завданої йому проведенням незаконних обшуків за місцем його проживання, в присутності членів його родини, а також за місцем його служби, він оцінює в 500000 гривень, також звернув увагу на кінцеву безрезультатність проведення таких обшуків.

Позивач ОСОБА_1 просив стягнути моральну шкоду, завдану обранням міри запобіжного заходу.

В обґрунтування якої зазначив, що згідно постанови слідчого СВ прокуратури Полтавської області від 24.03.2011 року йому було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Вказаний запобіжний захід було скасовано лише 25.10.2016 року, після набрання чинності виправдувального вироку щодо нього та ОСОБА_2 .

Він 67 місяців, тобто п`ять повних років та сім місяців, був обмежений в праві виїзду за межі міста Лубни, не міг знайти собі роботу за межами міста, не міг виїхати з родиною на відпочинок, не міг супроводжувати членів родини на лікуванні в медзакладах інших міст тощо.

Всі ці роки він був протиправно та необґрунтовано позбавлений свого конституційного права щодо вільного пересування на території нашої держави.

Розмір моральної шкоди, завданої йому застосуванням запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, враховуючи його тривалість та негативний вплив на життя та дозвілля всієї його родини, та хворої дружини, він оцінює 2000000 гривень.

Вказав, що згідно чисельної судової практики при визначенні розміру моральної (немайнової) шкоди враховується як мінімальний розмір заробітної плати за кожний місяць перебування під слідством та судом, виходячи з розміру заробітної плати на час відшкодування такої шкоди.

Відносно нього протягом 67 місяців було застосовано запобіжний захід, тому розмір моральної шкоди за цією вимогою не може бути меншим ніж 6000 (мінімальна заробітна плата в 2021 році) х 67 = 402000 гривень.

ОСОБА_1 просив стягнути на його користь моральну шкоду, завдану незаконним відстороненням та звільненням з роботи, оскільки після пред`явлення йому обвинувачення за ст.365 ч. 3 КК України 18.04.2011 року згідно постанови слідчого СВ прокуратури Полтавської області, санкціонованої заступником прокурора Полтавської області, його було відсторонено від посади оперуповноваженого в особливо важливих справах Лубенського відділу БОЗ УБОЗ в Полтавській області УМВС України в області.

В подальшому через відсторонення від займаної посади та саме в зв`язку з притягненням в якості обвинуваченого його було звільнено зі служби в ОВС за порушення трудової дисципліни, тобто за дискредитуючими підставами.

Розмір моральної шкоди, завданої незаконним та необґрунтованим відстороненням його від займаної посади, з подальшим незаконним та безпідставним звільненням зі служби в органах внутрішніх справ, він оцінює в 500000 гривень.

Крім того ОСОБА_1 просив стягнути моральну шкоду, завдану незаконним накладенням арешту на майно, розмір якої він оцінює в 50000 гривень.

Обґрунтовував її тим, що згідно постанови слідчого СВ прокуратури Полтавської області від 18.04.2011 року в зв`язку з притягненням його до кримінальної відповідальності та можливої конфіскації майна було накладено арешт на все його рухоме та нерухоме майно.

На виконання вказаної постанови працівниками Лубенського МРВ здійснювались дії, спрямовані на арешт та опис належного йому майна.

ОСОБА_1 також просив стягнути моральну шкоду, завдану незаконним засудженням.

За наслідками розгляду кримінального провадження і його, і ОСОБА_2 було двічі засуджено Лубенським міськрайонним судом, тобто визнано винуватим та призначено міру покарання.

Так, вироком Лубенського міськрайонного суду від 15.03.2012 року його було засуджено за ст.364 ч. 3 КК України до покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі, з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах строком на три роки, та відповідно до ст.54 КК України позбавлено спеціального звання "капітан міліції". На підставі ст.75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим терміном строком на два роки.

В подальшому після скасування вказаного вироку та повторного судового розгляду справи вироком Лубенського міськрайонного суду від 12.05.2014 року його було визнано винним та засуджено за ч.2 ст.28, ч. 1 ст.365 КК України, та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на три роки, з позбавленням права займати посади в правоохоронних органах строком на два роки, але звільнено від відбування покарання з іспитовим терміном два роки.

Суд двічі визнавав його винуватим в скоєнні навмисного службового злочину, двічі засуджував його до покарання у вигляді позбавлення волі.

Задля збереження свого чесного імені, задля справедливого, законного та обґрунтованого вироку суду він був змушений двічі оскаржувати такі вироки та добиватись справедливості у судах вищих інстанцій.

Розмір моральної шкоди, завданої незаконним засудженням, він оцінює в 3000000 гривень.

Загальний розмір моральної (немайнової) шкоди складає 8050000 гривень.

ОСОБА_1 також зазначив, що він проходив службу в органах внутрішніх справ на посаді оперуповноваженого Лубенського відділу БОЗ УБОЗ в Полтавській області, мав 11 років вислуги та спеціальне звання "капітан міліції".

За час його незаконного звільнення зі служби (66 місяців) втрачена ним заробітна плата, виходячи з її мінімального розміру станом на дату звернення до суду складає 13000 х 66 = 858000 гривень.

На його письмове звернення до керівництва ГУНП України в Полтавській області йому було відмовлено в поновленні на раніше займаній посаді, вважає за можливе стягнення втраченого заробітку і за період після набрання чинності вироком до дати звернення до суду. За період з 25.10.2016 року по 25.05.2021 року (43 місяців) такий розмір компенсації має складати 13000 х 43 = 559000 гривень.

Крім того ОСОБА_1 зазначив, що він був вимушений звернутися за правовою допомогою до адвоката. Послуги адвоката, у вигляді гонорару та витрат на відрядження, адвокат вимушений був прибувати на слідчі дії та судові засідання із м. Полтава до м. Лубни та м. Харків, за дуже тривалий час розгляду справи, склали 700000 гривень.

Загалом ним адвокату ОСОБА_5 сплачено 700000 гривень за послуги протягом досудового та судового розгляду справи та ще 25000 гривень адвокату Коряку Артуру Васильовичу вже за підготовку до розгляду даного позову.

Враховуючи тривалість розгляду справи, її складність, необхідність звернення до спеціалістів (експертів) вважає таку суму витрат на правничу допомогу об`єктивною, справедливою та обґрунтованою, вважає, що на його користь підлягають стягненню і 725000 гривень витрат на правничу допомогу по справі.

ОСОБА_1 просив суд стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України у 2021 році через Державну казначейську службу України зі спеціального рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, на його користь моральну шкоду в розмірі 8050000 гривень. Стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України у 2021 році через Державну казначейську службу України зі спеціального рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, на його користь втрачений заробіток в розмірі 1417000 гривень, та 725000 гривень витрат на юридичну (правничу) допомогу.

Згідно ухвали Лубенського міськрайонного суду від 05.07.2021 року судді Алтухової О.С. позовну заяву ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Полтавської обласної прокуратури, Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування прийнято до розгляду, відкрито загальне провадження у справі та призначено судове засідання.

Ухвалою від 27.07.2021 року судді Даценка В.М. позовну заяву ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Полтавської обласної прокуратури та Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області про відшкодування шкоди прийнято до розгляду, відкрито загальне провадження у справі та призначено судове засідання.

На підставі ухвали Лубенського міськрайонного суду від 30.09.2021 року цивільну справу №539/2673/21 (провадження № 2/539/934/2021) за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Полтавської обласної прокуратури, Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, об`єднано в одне провадження з цивільною справою №539/2960/21 (провадження № 2/539/1012/2021) за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Полтавської обласної прокуратури, Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області про відшкодування шкоди. Об`єднаній справі присвоєно № 539/2673/21 (провадження № 2/539/934/2021).

На адресу суду надійшли відзиви на позовні заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від представника відповідача Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області згідно яких позовні вимоги вона не визнає, просить в їх задоволенні відмовити з огляду на наступне.

Позивачі при розгляді справи повинні були довести: факт наявності моральної шкоди; факти протиправних діянь УМВС України в Полтавській області; наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діяннями Полтавського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області та завданою шкодою.

Однак вказані обставини не були доведені позивачами, а доводи щодо спричинення моральної шкоди, викладені у позовних заявах, є безпідставними як і визначений розмір шкоди, яка на думку позивачів підлягає відшкодуванню.

Вказує, що згідно п. 9 постанови Пленуму від 31 травня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Вказана норма встановлює повноваження суду щодо визначення розміру моральної шкоди.

Отже розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи й не повинен призводити до її збагачення.

У заяві про відшкодування шкоди ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вказують на завдання їм моральної шкоди внаслідок незаконного звільнення з роботи.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було звільнено з ОВС відповідно до наказу УМВС в Полтавській області №106 о/с від 20.04.2011 за пп. є) п. 63 Розділу VII Положення (за порушення дисципліни), а не за пп. й) п. 63 Розділу VII Положення (у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення кримінального правопорушення).

Тобто, підставою звільнення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з ОВС стало порушення ними трудової дисципліни, а не пред`явлення їм обвинувачення в рамках кримінального провадження, як вважають позивачі.

Наказ про звільнення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 через порушення дисципліни не оскаржувався в судовому порядку, є чинним на сьогоднішній день, а тому твердження позивачів про те, що цей наказ незаконний та безпідставний - хибне.

Посилання позивачів на ст. 6 Закону необґрунтоване, оскільки вони не були звільнені з роботи у зв`язку з незаконним засудженням.

Отже, вимога щодо стягнення на користь позивачів втраченого заробітку є необґрунтованою та не підлягає задоволенню. (т. 1 а.с. 110-113, т. 2 а.с. 148-151)

Представник Державної казначейської служби України 12.08.2021 надала суду відзив на позов ОСОБА_2 згідно якого позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні.

Зазначила, що право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» виникає в особи у випадку постановлення виправдувального вироку.

Ч. 2 та 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом.

Згідно ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у принижені честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових прав втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власного ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Позивач має довести наявність такої шкоди, протиправну поведінку заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправною поведінкою заподіювача та вину, але позивачем всіх чотирьох елементів не доведено та не надані належні тому підтвердження.

На підтвердження факту порушення права позивача, а саме у яких розмірах зазнав моральної шкоди позивачем, не було надано жодних доказів. Визначення розміру заподіяння шкоди у судовому порядку готується висновок судового експерта, товарні чеки або договори, що є доказами у судовому процесі.

Позивачем не зазначено з яких саме міркувань виходить при визначенні розміру моральної шкоди у сумі 4950000,00 грн., що суперечить вимогам розумності та справедливості, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Відповідно до п.8 Положення згідно з ч. 1 ст.4 Закону розмір сум, які передбачену п.1 ст. 3 Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Розмір цих сум обчислюється виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи (посади), відбування кримінального покарання або адміністративного стягнення у вигляді виправних робіт.

Таким чином, позивач безпідставно проводить розрахунок заробітку, який він втратив внаслідок незаконних дій, із мінімальної заробітної плати на час подання позовної заяви у сумі 13000 х 66 = 858000 грн.

З позовної заяви встановлено, що позивач не скористався своїм правом на оскарження відмови про поновлення його на посаді та не використав своє право на звернення до служби зайнятості для отримання іншої посади. Отже, позивач не застосував всі можливі засоби захисту свого порушеного права. (т.1 а.с. 119-121)

Представник відповідача Полтавська обласна прокуратура до суду надав відзиви на позовні заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з яких вбачається, що позови не визнають, просить відмовити в їх задоволенні.

Вказує на те, що вироком Лубенського міськрайонного суду від 19.01.2016 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виправдані за обвинуваченням у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 365 КК України з мотивів суперечності доказів обвинувачення.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 25.10.2016 відмовлено у задоволення апеляційної скарги прокурора, а вирок Лубенського міськрайонного суду від 19.01.2016 залишено без змін.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не надано судових рішень відносно: визнання незаконним його притягнення до кримінальної відповідальності; незаконності проведення обшуків та виїмки; незаконності обрання міри запобіжного заходу; незаконності накладення арешту на майно.

Оскільки рішення судами за наведеними фактами не приймались, то єдиною підставою для визначення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 суми відшкодування моральної шкоди є постановлення судом виправдувального вироку.

Позивачі перебували під слідством та судом 67 місяців. З урахуванням зазначеного, за доведеності, на користь позивачів може бути стягнуто моральної шкоди 67 міс.* 6 000 грн. (мінімальна заробітна плата) = 402 тис. грн.

За доведеністю, на користь позивачів може бути стягнуто моральну шкоду у мінімально визначеному ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмірі за кожний місяць перебування під слідством та судом.

Позивачі зазначають, що сума втраченого заробітку складається «приблизно» 13 000 грн. за кожний місяць перебування під слідством і судом до дати звернення із заявами до суду. Позивачами вказано про їх незаконне звільнення із правоохоронних органів.

При цьому, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не надано судових рішень про те, що їх поновлено на роботі та на якій посаді.

Також, відсутні докази, що наведена позивачами у позові посада є рівнозначною тій, з якої їх звільнено.

Позивачами не надано належних доказів щодо обрахованих ними сум втраченого заробітку, а також доказів про їх незаконність звільнення, а також того, що вказані дії знаходяться у причинно- наслідковому зв`язку саме із притягненням їх до кримінальної відповідальності, заява ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у цій частині задоволенню не підлягає.

Позивачем ОСОБА_1 зазначається про те, що у кримінальному провадженні правнича допомога надавалась адвокатом Полуніним В.М., однак, доказів фактично понесених витрат не надано.

До правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.

Відшкодуванню підлягають тільки реально понесені витрати, підтверджені належними доказами.

Вказує, що висновки суду не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а недостатність, неналежність доказів є підставою для постановлення судом рішення про відмову у задоволенні позову. ( т. 1 а.с. 90-98, т. 2 а.с. 155-165)

Позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та їх представник ОСОБА_3 в судовому засіданні позови підтримали, просили їх задовольнити, обґрунтовували позовні вимоги обставинами, викладеними в позовних заявах.

Представник відповідача Державної казначейської служби України (в режимі відеоконференції) Ткаченко А.М. в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних заяв ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Зазначила, що надані докази і фактичні обставини справи не дають обґрунтованих підстав вважати, що позивачам завдано моральної та матеріальної шкоди. Позивачами не доведено факту заподіяння їм моральної та матеріальної шкоди, а також не зазначено з яких саме міркувань позивачі виходять при визначенні розміру моральної та матеріальної шкоди, що суперечить вимогам розумності та справедливості, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

В судовому засіданні представник відповідача Ліквідаційної комісії УМВС України в Полтавській області (в режимі відеоконференції) Білько В.В. зазначив, що обставини на які позивачі посилаються як на підставу своїх вимог є недоведеними, розмір моральної та матеріальної шкоди необґрунтований, а тому позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

ОСОБА_6 , представник відповідача Полтавської обласної прокуратури, в судовому засіданні зазначила, що заявлені позивачами вимоги у частині відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню із зазначених у позовах підстав та зазначеному позивачами розмірі. Заявлені позивачами вимоги про відшкодування втраченого заробітку належними та допустимими доказами не підтверджено, отже задоволенню не підлягають.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши, відповідно до ст.ст. 89, 263 ЦПК України, докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд вважає позови ОСОБА_2 та ОСОБА_1 такими, що підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що згідно постанови про порушення кримінальної справи від 09.03.2011 виконуючим обов`язки прокурора Полтавської області Петровим В.Г. 09.03.2011 порушено кримінальну справу №7 відносно оперуповноважених Лубенського ВБОЗ УБОЗ в Полтавській області ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 364 КК України. (т. 1 а.с. 17).

На підставі вироку Лубенського міськрайонного суду від 15.03.2012 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 засуджені за ч. 3 ст. 364 КК України до 5 років позбавлення волі, з позбавленням права займати посади в правоохоронних органах строком на 3 роки. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 позбавлено спеціального звання «капітан міліції». Згідно ст. 75 КК України засудженого ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки та 1 рік 6 місяців відповідно. Міру запобіжного заходу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до вступу вироку в законну силу залишено попередню підписку про невиїзд. ( т. 1 а.с. 18-22)

Вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 15.03.2012 року у відношенні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 скасовано, а справу повернуто прокурору Полтавської області на додаткове розслідування, що підтверджується ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 20.11.2012 (т. 1 а.с. 23-26)

18.06.2013 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні ними кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 364 КК України. (т. 1 а.с. 27-30, т. 2 а.с. 29-36)

Згідно вироку Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 12.05.2014 (т. 1 а.с. 36-40) позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 визнані винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 365 КК України та засуджені до 3 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади в правоохоронних органах строком на 2 роки. На підставі ст. 75 КК України позивачів звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки із покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 України.

На підставі ухвали Апеляційного суду Харківської області від 23.09.2014 вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 12.05.2014 року стосовно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції (т. 1 а.с. 41-45).

Відповідно вироку Лубенського міськрайонного суду від 19.01.2016 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 визнані не винуватими у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 365 КК України та виправдані за ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 365 КК України. Міру запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд відносно них скасовано. (т. 1 а.с. 46-57).

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 25.10.2016 апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 19.01.2016 року стосовно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишено без змін. (т. 1 а.с. 59-61)

Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 19.01.2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 25.10.2016 року стосовно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишено без руху, згідно ухвали про залишення касаційної скарги без руху Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.02.2017 року (т. 1 а.с. 64-65)

Згідно ухвали про повернення касаційної скарги Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.03.2017 року (т. 1 а.с. 63) касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 19.01.2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 25.10.2016 року щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_1 повернуто.

Відповідно наказу Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області №106 о/с від 20.04.2011 року згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України звільнити з органів внутрішніх справ за п. 64 «є» (у запас за порушення дисципліни): капітана міліції ОСОБА_1 оперуповноваженого в особових справах Лубенського відділу по боротьбі з організованою злочинністю (м. Лубни) УБОЗ в Полтавській області УМВС, 20.04.2011, та капітана міліції ОСОБА_2 оперуповноваженого Лубенського відділу по боротьбі з організованою злочинністю (м. Лубни) УБОЗ в Полтавській області УМВС, 20.04.2011. Підстава: висновок службового розслідування від 15.04.2011, наказ УМВС від 19.04.2011 №225. (т. 1 а.с. 67, т. 2 а.с. 111,114-118, 130-131)

Відповідно до статей 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. (ст. 1176 ЦК України)

Питання відшкодування шкоди, завданої працівниками органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, за рахунок коштів Державного бюджету України регулюється Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР (далі Закон).

Ст. 1 Закону передбачає, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства.

Відповідно п. 1-1 ч. 1 ст. 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів.

Однак, позивачами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 суду не надано судових рішень відносно визнання незаконним їх притягнення до кримінальної відповідальності, незаконності проведення обшуків та виїмки; незаконності обрання міри запобіжного заходу; незаконності накладення арешту на майно.

Оскільки рішення судами за наведеними фактами не приймались, єдиною підставою для визначення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 суми відшкодування моральної шкоди є постановлення судом виправдувального вироку (п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону).

П. 1 ч. 1 ст. 2 Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду.

Відповідно ст. 3 Закону у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. (ч. 5, 6 ст. 4 Закону)

Відповідно п. 14 ч. 1 ст. 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Ч. 1 ст. 43 КПК визначено, що виправданим у кримінальному провадженні є обвинувачений, виправдувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили.

Згідно ст. 532 КПК України вирок або ухвала суду першої інстанції, ухвала слідчого судді, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок чи ухвала суду, ухвала слідчого судді не набрала законної сили. Судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення.

Отже з вищевикладеного вбачається, що особа перебуває під слідством чи судом з часу повідомлення про підозру та до набрання законної сили виправдувальним вироком або судовим рішенням.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. (ч. 2, 3 ст. 13 Закону)

Судом встановлено, що позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували під слідством та судом 67 місяців.

Так, Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» установлено розмір мінімальної заробітної плати в 2022 році у місячному розмірі з 01 січня - 6500 грн.

Згідно п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі Постанова) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Ч. 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно п. 4 Постанови у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. (п. 5 Постанови)

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 31.10.2018 року справа № 383/596/15, від 22.11.2018 справа № 158/2689/16-ц.

Згідно висновку експерта №9097 ТОВ «Незалежного інституту судових експертиз» за результатами психологічного дослідження ОСОБА_1 від 09 липня 2018 року безпідставне (незаконне) притягнення до кримінальної відповідальності та безпідставне (незаконне) засудження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є для нього психотравмуючою ситуацією (психотравмуючими подіями життя). ОСОБА_1 завдані страждання (заподіяно моральну шкоду). Орієнтовний (можливий) розмір грошової компенсації за завдані ОСОБА_1 страждання (заподіяну моральну шкоду), яких він зазнав внаслідок безпідставного (незаконного) притягнення до кримінальної відповідальності та безпідставного (незаконного) засудження, може становити 720 мінімальних заробітних плат. (т. 2 а.с. 76-103)

Відповідно висновку експерта №9211 ТОВ «Незалежного інституту судових експертиз» за результатами психологічного дослідження ОСОБА_2 від 05 грудня 2018 року безпідставне (незаконне) притягнення до кримінальної відповідальності та безпідставне (незаконне) засудження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є для нього психотравмуючою ситуацією (психотравмуючими подіями життя). ОСОБА_2 завдані страждання (заподіяно моральну шкоду). Орієнтовний (можливий) розмір грошової компенсації за завдані ОСОБА_2 страждання (заподіяну моральну шкоду), яких він зазнав внаслідок безпідставного (незаконного) притягнення до кримінальної відповідальності та безпідставного (незаконного) засудження, може становити 720 мінімальних заробітних плат. (т. 3 а.с. 7-43)

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення (Постанова ВП ВС від 15.12.2020 року в справі № 752/17832/14-ц).

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо стягнення моральної шкоди, та вважає розумним, справедливим та достатнім стягнення з Державного бюджету України, шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України у 2022 році через Державну казначейську службу України зі спеціального рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 435 500 гривень кожному.

Щодо позовних вимог про стягнення на користь позивачів втраченого заробітку суд виходив з наступного.

Так, п. 1 ст. 3 Закону визначено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій.

Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зазначають, що сума втраченого заробітку складається «приблизно» 13 000 грн. за кожний місяць перебування під слідством і судом до дати звернення із позовними заявами до суду. При цьому, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вказано на їх незаконне звільнення із правоохоронних органів.

Водночас, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не надано судових рішень про те, що їх поновлено на роботі та на якій посаді.

Також, відсутні докази, що наведена ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у позові посада є рівнозначною тій, з якої їх звільнено.

На виконання Закону діє Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.1996р. за №6/5/3/41 (далі - Положення).

Зі змісту п. 8 Положення вбачається, що згідно з частиною 1 ст. 4 Закону розмір сум, які передбачені п. 1 ст. 3 Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Розмір цих сум обчислюється виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи (посади), відбування кримінального покарання або адміністративного стягнення у вигляді виправних робіт.

Таким чином, позивачі безпідставно проводять розрахунок заробітку, який вони втратили внаслідок незаконних дій, із мінімальної заробітної плати на час подання позовної заяви у сумі 13000 х 66 = 858000 грн.

Враховуючи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не надано належних доказів щодо обрахованих ними сум втраченого заробітку, а також доказів про незаконність їх звільнення, а також того, що вказані дії знаходяться у причинно- наслідковому зв`язку саме із притягненням їх до кримінальної відповідальності, позов ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у частині стягнення на їх користь втраченого заробітку задоволенню не підлягає.

Щодо доводів позивачів з приводу стягнення витрат на правничу допомогу, суд зазначає таке.

Як вбачається з судової практики для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно процесуального законодавства, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірний із: складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та/або значенням справи для сторони, в т.ч. впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вищезазначених вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно зі статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц та у постанову Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 січня 2022 року у справі № 185/5421/21.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про реальну оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Позивачем ОСОБА_2 зазначається про те, що у кримінальному провадженні правнича допомога надавалась адвокатом Коряком А.В., який також здійснював підготовку позову та приймав участь у даній цивільній справі.

ОСОБА_1 в позові вказував, що у кримінальному провадженні правнича допомога надавалась адвокатом Полуніним В.М. Також адвокат Коряк А.В. здійснював підготовку позову та приймав участь у даній цивільній справі.

Однак, достатніх доказів, в тому числі ордерів, договорів про надання правничої допомоги саме в кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , позивачами не надано.

Згідно ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

У Рішенні Конституційного Суду України № 23-рп/2009 (пункт 3.2) від 30 вересня 2009 року передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Як вбачається з вищевикладеного до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.

Враховуючи зазначене та згідно вимог ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» відшкодуванню підлягають тільки реально понесені витрати, підтверджені належними доказами.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

При цьому, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Недостатність, неналежність доказів є підставою для постановлення судом рішення про відмову у задоволенні позову.

Отже, суд не знаходить підстав для стягнення на користь ОСОБА_2 85000 гривень та на користь ОСОБА_1 725000 гривень витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 258, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Полтавської обласної прокуратури, Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України у 2022 році через Державну казначейську службу України зі спеціального рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, на користь ОСОБА_2 , моральну шкоду в розмірі 435 500 (чотириста тридцять п`ять тисяч п`ятсот) гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Полтавської обласної прокуратури, Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України у 2022 році через Державну казначейську службу України зі спеціального рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, на користь ОСОБА_1 , моральну шкоду в розмірі 435 500 (чотириста тридцять п`ять тисяч п`ятсот) гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, безпосередньо до Полтавського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст.265 ЦПК України:

- позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

- Позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_2 .

- відповідач Державна казначейська служба України ,, м.Київ, вул. Бастіонна,6.

- Відповідач Полтавська обласна прокуратуру, , м.Полтава, вул. 1100 річчя Полтави, 7.

- Відповідач Ліквідаційна комісія Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області, , м.Полтава, вул. Пушкіна, 83.

Повне судове рішення складено та підписано 02 червня 2022 року.

Суддя Лубенського міськрайонного суду О.С. Алтухова