Постанова

Іменем України

23 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 704/590/17

провадження № 61-4856св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 як правонаступник ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 як правонаступник ОСОБА_7 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Імпульс Плюс»,

треті особи: приватний нотаріус Хорольського районного нотаріального округу Полтавської області Береза Дарія Василівна, приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області Левицька Елеонора Антонівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 як правонаступника ОСОБА_7 , до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Імпульс Плюс», треті особи: приватний нотаріус Хорольського районного нотаріального округу Полтавської області Береза Дарія Василівна, приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області Левицька Елеонора Антонівна, про визнання додаткових угод до договорів оренди землі недійсними, скасування державної реєстрації речового права

за касаційною скаргою ОСОБА_1 як правонаступника ОСОБА_2 на постанову Черкаського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Новікова О. М., Бондаренка С. І., Фетісової Т. Л.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсною додаткову угоду від 07 квітня 2015 року до договору оренди землі від 18 вересня 2011 року № 94, укладену між ним і ТОВ «ВП «Імпульс-Плюс» на земельну ділянку розміром 2,3531 га, кадастровий номер :01:001:0542, яка розташована на території Кобринівської сільської ради, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та належить йому на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 11 квітня 2003 року серії ЧР № 009719, і скасувати державну реєстрацію речового права ТОВ «ВП «Імпульс-Плюс» на вказану земельну ділянку.

З аналогічними позовами звернулися ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7

Тальнівський районний суд Черкаської області ухвалою від 11 жовтня 2017 року зазначені позови об`єднав в одне провадження.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 посилався на те, що він є власником земельної ділянки площею 2,3531 га розташовану в адміністративних межах Кобринівської сільської ради з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку від 11 квітня 2003 року серії ЧР № 009719. 18 вересня 2011 року між ним і ТОВ «ВП «Імпульс-Плюс» був укладений договір оренди землі № 94, за умовами якого належна йому земельна ділянка передана товариству в оренду строком на 5 років. Договір оренди землі зареєстровано у відділі Держкомзему у Тальнівському районі Черкаської області.

З витягу з Державного земельного кадастру йому стало відомо, що приватний нотаріус Хорольського районного нотаріального округу Полтавської області Береза Д. В. здійснив державну реєстрацію речового права за договором оренди землі, на підставі додаткової угоди від 07 квітня 2015 року строк дії договору змінено та збільшено на 15 років з правом пролонгації. Він не підписував додаткової угоди до договору оренди, волевиявлення на укладення додаткової угоди не було, відповідно, сторони не досягли усіх істотних умов, що є підставою для визнання її недійсною та скасування державної реєстрації речового права. У зв`язку з цим просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Тальнівський районний суд Черкаської області рішенням від 05 жовтня 2020 року позов задовольнив.

Зокрема, визнав недійсною додаткову угоду від 07 квітня 2015 року до договору оренди землі від 18 вересня 2011 року № 94, укладену між ТОВ «ВП «Імпульс-Плюс» і ОСОБА_2 , на земельну ділянку площею 2,3531 га, кадастровий номер :01:001:0542, яка розташована на території Кобринівської сільської ради, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та належить ОСОБА_2 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 11 квітня 2003 року серії ЧР № 009719.

Скасував державну реєстрацію речового права ТОВ «ВП «Імпульс-Плюс» на земельну ділянку площею 2,3531 га, кадастровий номер :01:001:0542, яка розташована на території Кобринівської сільської ради, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, шляхом скасування рішення про внесення змін до запису Державного реєстру прав на нерухоме майно від 01 листопада 2016 року, індексний номер 32160880, та скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно номера запису про інше речове право 16795348 від 05 жовтня 2016 року (із змінами від 01 листопада 2016 року) про право оренди ТОВ «ВП «Імпульс-Плюс» земельної ділянки площею 2,3531 га на підставі додаткової угоди від 07 квітня 2015 року № б/н до договору оренди землі від 18 вересня 2011 року № 94, кадастровий номер :01:001:0542, строком дії 15 років.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними. При цьому суд виходив з того, що почеркознавчими експертизами встановлено, що підписи на додаткових угодах до договору виконано не позивачами, та встановлено, що в тексти додаткових угод пізніше було внесено доповнення, якими істотно збільшили строк дії договору оренди землі без відома та згоди позивачів, а тому волевиявлення учасника правочину не було, а без волевиявлення сторони не можливе вчинення договору, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Черкаський апеляційний суд постановою від 18 лютого 2021 року рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 05 жовтня 2020 року змінив, скасував його в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 і в частині стягнення з ТОВ «ВП «Імпульс-Плюс» на користь ОСОБА_2 судових витрат та в цій частині ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив.

Змінив рішення в частині задоволення позову ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 щодо визнання недійсною додаткової угоди від 07 квітня 2015 року щодо кожного з позивачів, скасував його в цій частині та ухвалив нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 задовольнив частково. Визнав недійсним пункт 2 додаткових угод від 07 квітня 2015 року, укладених між ТОВ «ВП «Імпульс-Плюс» та ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , включаючи речення: «Ця угода складена на 1 сторінці у 3 примірниках, кожний з яких має однакову юридичну силу. Ця угода набирає чинності з моменту її підписання Сторонами та її скріплення печатками Сторін».

В іншій частині рішення суду залишив без змін.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ВП «Імпульс-Плюс» судовий збір у розмірі 1 920,00 грн.

Апеляційний суд мотивував судове рішення тим, що вимоги ОСОБА_8 про визнання додаткової угоди до договору землі недійсною заявлені з тих підстав, що цю угоду він не підписував, її умови не погоджував. Доводи позивача в цій частині підтвердились висновками судової експертизи. Водночас апеляційний суд виходив з того, що звертаючись з позовом ОСОБА_8 не ставив питання про повернення належної йому земельної ділянки шляхом усунення перешкод у користуванні належним йому майном, а тому суд дійшов висновку, що позивач обрав неефективний спосіб захисту порушеного права.

Посилаючись на висновок Великої Палати Верховного Суду, зроблений у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), згідно з яким ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом пред`явлення вимоги про повернення такої ділянки, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 з підстав обрання ним неефективного способу захисту.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи

У березні 2021 року ОСОБА_1 як правонаступник ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову Черкаського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 та залишити в силі рішення суду першої інстанції в частині задоволення зазначених позовних вимог.

Підставою касаційного оскарження вказує те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 та постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 484/592/18, від 05 серпня 2020 року у справі № 125/702/17, від 19 серпня 2020 року у справі № 387/970/17, від 10 березня 2021 року у справі № 704/626/17.

Касаційна скарга мотивована неврахуванням апеляційним судом того, що оскільки оспорювана додаткова угода від 07 квітня 2015 року до договору оренди земельної ділянки від 07 квітня 2015 року № 94 є неукладеною, тому саме з цих підстав підлягає скасуванню державна реєстрація (записів) права оренди земельної ділянки. Тому, вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації, суд першої інстанції обґрунтовано зробив висновок про їх задоволення, проте помилився з мотивами, а тому мотивувальну частину рішення суду першої інстанції слід змінити. Водночас суд першої інстанції помилково дійшов висновку в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсною додаткової угоди, що частково узгоджується з висновком суду апеляційної інстанції.

Разом з цим, скасовуючи частково рішення суду першої інстанції та відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні його вимог, апеляційний суд помилково застосував до спірних правовідносин висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), оскільки реєстрація не укладеного між сторонами договору оренди порушує права та законні інтереси позивача на розпорядження власністю, зокрема, вищевказаною земельною ділянкою. Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту шляхом скасування державної реєстрації речового права ТОВ «ВП «Імпульс-Плюс» на земельну ділянку та скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно номера запису про інше речове право є ефективним, а задоволення позову в цій частині забезпечить реальне відновлення порушеного права.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

02 червня 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 18 жовтня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 03 листопада 2021 року зупинено касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 227/3760/19-ц (провадження 14-79цс21).

Ухвалою Верховного Суду від 16 листопада 2022 року поновлено касаційне провадження.

Фактичні обставини справи

Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 2,3531 га, розташованої в адміністративних межах Кобринівської сільської ради з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку від 11 квітня 2003 року серії ЧР № 009719.

18 вересня 2011 року між ОСОБА_2 і ТОВ «ВП «Імпульс-Плюс» був укладений договір оренди землі № 94 за умовами якого належна позивачу земельна ділянка передана товариству в оренду строком на 5 років. Договір оренди землі зареєстровано у відділі Держкомзему у Тальнівському районі Черкаської області.

З витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 15 лютого 2017 року № НВ-017 ОСОБА_2 стало відомо, що 05 жовтня 2016 року приватний нотаріус Хорольського районного нотаріального округу Полтавської області Береза Д. В. здійснила державну реєстрацію речового права за договором оренди землі. Зазначене підтверджується також Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 04 березня 2017 року № 81816120.

При цьому суд встановив, що всупереч відомостям, відображеним у вищевказаній інформаційній довідці, державну реєстрацію речового права стосовно додаткової угоди від 07 квітня 2015 року до договору оренди землі від 18 вересня 2011 року № 94, укладеного між ОСОБА_2 та відповідачем, було здійснено цим же державним реєстратором, але станом на 01 листопада 2016 року.

З тексту додаткової угоди від 07 квітня 2015 року до договору оренди землі відомо, що ОСОБА_2 і ТОВ «ВП «Імпульс-Плюс» домовились про те, що пункт 8 договору оренди землі буде викладений в такій редакції: «Договір укладено на 15 років. Після закінчення строку Договору Орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У разі поновлення Договору на новий строк його умови можуть бути змінені за згодою сторін».

Згідно з висновком експерта від 12 липня 2018 року № 9102 за результатами проведення почеркознавчої експертизи встановлено, що підпис від імені ОСОБА_2 , що міститься у графі «Орендодавець» у додатковій угоді від 07 квітня 2015 року до договору оренди землі від 18 вересня 2011 року № 94, укладеній між ОСОБА_2 і ТОВ «ВП «Імпульс Плюс», виконано не ОСОБА_2 , а іншою особою.

Згідно з висновком експерта від 15 серпня 2018 року № 9138 за результатами проведення фізико-хімічної експертизи матеріалів документів у цивільній справі № 704/590/17 додаткові угоди від 07 квітня 2015 року до договорів оренди землі містять ознаки пізнішого внесення змін в первинний зміст, зокрема, після слів «- солома 50 тюків» пункту 1 додаткових угод та перед графою «Підписи сторін» наявний пізніше додрукований фрагмент тексту: «2. Викласти пункт 8 договору оренди землі №__ від ____ в такій редакції: Договір укладено на 15 років. Після закінчення строку Договору Орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У разі поновлення Договору на новий строк його умови можуть бути змінені за згодою сторін.» Ця угода складена на 1 сторінці у 3 примірниках, кожний з яких має однакову юридичну силу. Ця угода набирає чинності з моменту її підписання Сторонами та її скріплення печатками Сторін». Первинний текст додаткових угод не містив цього текстового фрагмента. Встановити відносну давність виконання підпису від імені орендодавців ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 стосовно додрукованого фрагмента тексту не виявилось можливим.

З висновку експертів від 06 червня 2019 року № 28599/28601/18-32 за результатами проведення повторної почеркознавчої експертизи встановлено, що підпис від імені ОСОБА_2 в графі «Орендодавець» додаткової угоди від 07 квітня 2015 року до договору оренди землі від 18 вересня 2011 року № 94 виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою.

З висновку експерта від 29 квітня 2020 року № 9499 за результатами проведення додаткової фізико-хімічної експертизи матеріалів документів в цивільній справі № 704/590/17 встановлено, що в додрукованих фрагментах текстів - пунктів 2 додаткових угод від 07 квітня 2015 року до договорів оренди землі:

від 16 вересня 2011 року № 104, укладеній між орендодавцем ОСОБА_3 і орендарем ТОВ «ВП «Імпульс Плюс» в особі директора;

від 16 вересня 2011 року № 114, укладеній між орендодавцем ОСОБА_3 і орендарем ТОВ «ВП «Імпульс Плюс» в особі директора;

від 18 вересня 2011 року № 94, укладеній між орендодавцем ОСОБА_2 і орендарем ТОВ «ВП «Імпульс Плюс» в особі директора;

від 18 вересня 2011 року № 43, укладеній між орендодавцем ОСОБА_5 і орендарем ТОВ «ВП «Імпульс Плюс» в особі директора;

від 01вересня 2011 року № 155, укладеній між орендодавцем ОСОБА_1 і орендарем ТОВ «ВП «Імпульс Плюс» в особі директора;

від 01 вересня 2011 року № 154, укладеній між орендодавцем ОСОБА_4 і орендарем ТОВ «ВП «Імпульс Плюс» в особі директора;

від 01 вересня 2011 року № 136, укладеній між орендодавцем ОСОБА_7 і орендарем ТОВ «ВП «Імпульс Плюс» в особі директора,

містяться, відповідно, записи: «104 16.09.2011», «114 16.09.2011», «94 18.09.2011р», «43 18.09.2011», «155 01.09.2011», «154 01.09.2011», «136 01.09.2011», які виконано в період червень-грудень 2016 року, що не відповідає зазначеним в додаткових угодах датам - 07 квітня 2015 року.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Предметом касаційного перегляду у цій справі є постанова апеляційного суду лише в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 .

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судом норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є, перш за все, вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання такого правочину недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 205 ЦК України).

Статтею 207 ЦК України встановлені загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. У частині другій цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

У частині першій статті 14 Закону України «Про оренду землі» зазначено, що договір оренди землі укладається в письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15, зазначивши, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не підлягає визнанню недійсним. Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження 14-79цс21) не знайшовши підстав для відступу від висновків викладених у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19).

Установивши, що ОСОБА_8 не підписував додаткової угоди від 07 квітня 2015 року до договору оренди землі від 18 вересня 2011 року № 94, апеляційний суд дійшов правильного висновку про неукладеність зазначеного правочину.

У зв`язку з цим апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_8 в частині визнання недійсною додаткової угоди від 07 квітня 2015 року до договору оренди землі від 18 вересня 2011 року № 94 є неналежним способом захисту порушеного права, а тому така вимога задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Таким чином, оскаржувана постанова апеляційного суду в частині вирішення вимог про визнання недійсною додаткової угоди від 07 квітня 2015 року до договору оренди землі від 18 вересня 2011 року № 94 підлягає залишенню без змін.

Водночас, у цій справі ОСОБА_8 також заявив позовні вимоги про скасування державної реєстрації речового права (права оренди) ТОВ «ВП «Імпульс-Плюс» на вказану земельну ділянку, шляхом скасування рішення про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01 листопада 2016 року, індексний номер 32160880, та скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно номеру запису про інше речове право 16795348 від 05 жовтня 2016 року (із змінами від 01 листопада 2016 року) про право оренди ТОВ «ВП «Імпульс Плюс» земельної ділянки розміром 2,3531 га на підставі оспорюваної додаткової угоди від 07 квітня 2015 року № б/н до договору оренди землі від 18 вересня 2011 року № 94.

Державна реєстрація була проведена на підставі неукладеної додаткової угоди від 07 квітня 2015 року до договору оренди землі від 18 вересня 2011 року № 94 речового права (права оренди на 15 років) ТОВ «ВП «Імпульс-Плюс» на земельну ділянку площею 2,3531 га, кадастровий номер :01:001:0542, згідно з рішенням про державну реєстрацію прав та обмежень індексний номер 32160880 від 01 листопада 2016 року та внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер запису про інше речове право 16795267 від 05 жовтня 2016 року.

ОСОБА_8 на час звернення до суду із цим позовом був власником земельної ділянки площею 2,3531 га кадастровий номер :01:001:0542, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України).

Державна реєстрація речового права на підставі неукладеної між сторонами додаткової угоди до договору оренди землі порушує права та законні інтереси позивача на розпорядження власністю - земельною ділянкою площею 2,3531 га, кадастровий номер :01:001:0542, розташованою на території Кобринівської сільської ради, з цільовим призначенням для ведення сільськогосподарського виробництва.

При цьому, обраний позивачем спосіб захисту шляхом скасування державної реєстрації є ефективним, а задоволення позову в цій частині забезпечить реальне відновлення порушеного права.

Вказана судова практика є сталою, що підтверджується постановами Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 543/253/16-ц (провадження № 61-18491св20), від 03 листопада 2021 року у справі № 125/2053/18 (провадження № 61-18916св20), від 01 грудня 2021 року у справі № 656/239/18 (провадження № 61-1429св21), від 20 квітня 2022 року у справі № 454/148/20 (провадження № 61-12834св21)

Згідно з частинами першою, третьою статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки додаткова угода від 07 квітня 2015 року до договору оренди землі від 18 вересня 2011 року № 94 є неукладеною, то саме з цих підстав підлягає скасуванню державна реєстрація права оренди земельної ділянки відповідача, яка була здійснена на підставі відповідної додаткової угоди.

Таким чином, оскаржувана постанова підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення місцевого суду в частині вирішення вимог ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації речового права ТОВ «ВП «Імпульс Плюс» на земельну ділянку в редакції цієї постанови.

Також підлягає і скасуванню постанова апеляційного суду в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ВП «Імпульс-Плюс» судового збору в розмірі 1 920,00 грн.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

ОСОБА_2 у цій справі заявив дві вимоги немайнового характеру, за які сплатив судовий збір у розмірі 1 280,00 грн. Також під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_2 сплатив 10 407,60 грн за проведення судових експертиз.

ТОВ «ВП «Імпульс Плюс» сплатило 1 920,00 грн за подання апеляційної скарги на рішення місцевого суду в частині вимог заявлених ОСОБА_2 .

За подання касаційної скарги правонаступник ОСОБА_2 сплатила 2 560,00 грн судового збору.

За наслідками касаційного розгляду оскаржувана постанова скасовується лише в частині однієї вимоги немайнового характеру, а щодо іншої немайнової вимоги постанова залишається в силі, а тому з відповідача на користь правонаступника позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 11 367,60 грн (640,00 + 10 407,60 + 1 280,00 - 960,00).

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 як правонаступника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Черкаського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року в частині вирішення вимог ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації речового права Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Імпульс Плюс» на земельну ділянку площею 2,3531 га, кадастровий номер :01:001:0542, яка розташована на території Кобринівської сільської ради, скасувати та в частині вирішення зазначених вимог залишити в силі рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 05 жовтня 2020 року в редакції цієї постанови.

Постанову Черкаського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року в частині вирішення вимог ОСОБА_2 про визнання недійсною додаткової угоди від 07 квітня 2015 року до договору оренди землі від 18 вересня 2011 року № 94, укладеної між Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Імпульс Плюс» і ОСОБА_2 на земельну ділянку розміром 2,3531 га, кадастровий номер :01:001:0542, яка розташована на території Кобринівської сільської ради, залишити без змін.

Постанову Черкаського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Імпульс Плюс» судового збору у розмірі 1 920,00 грн скасувати.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Імпульс Плюс» на користь ОСОБА_1 11 367 грн (одинадцять тисяч триста шістдесят сім) 60 коп. судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання позовної заяви, касаційної скарги та за проведення судових експертиз.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко В. М. Коротун
М. Ю. Тітов