Постанова

Іменем України

07 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 754/2105/21

провадження № 61-8448св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Вишгороденергобудтранс»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 04 листопада 2021 року у складі судді Саломон О. Б. та постанову Київського апеляційного суду від 07 липня 2022 року у складі колегії суддів: Мережко М. В., Савченка С. І., Ігнатченко Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом

до Приватного акціонерного товариства «Вишгороденергобудтранс»

(далі - ПрАТ «Вишгороденергобудтранс») про встановлення факту, що має юридичне значення, зобов`язання вчинити дії, відшкодування збитків та стягнення моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що у червні 1986 року ОСОБА_1 приймав участь у ліквідації аварії на Чорнобильській атомній електростанції

(далі - ЧАЕС). Також у червні 1986 року за період роботи йому було видано довідку про розмір нарахованої та виплаченої у зазначений період часу заробітної плати.

Наприкінці 2019 року ОСОБА_1 стало відомо, що розрахунок та виплата йому заробітної плати за червень 1986 року зроблені невірно, без врахування рішень Уряду, з яких знято гриф «Таємно» та «Для службового користування», які регламентували порядок оплати праці у 30-кілометровій зоні відчуження, а саме: Постанови Центрального Комітету Комуністичної партії Радянського Союзу (далі - ЦК КПРС), Ради Міністрів СРСР, Президії Верховної Ради СРСР (далі - ВР СРСР), Всесоюзної центральної ради професійних спілок (далі - ВЦРПС) від 07 травня 1986 року за № 524-156; Постанови Держкомпраці СРСР та ВЦРПС від 07 травня 1986 року за № 153/10-43; Постанови Ради Міністрів Української РСР (далі - РМ Української РСР) від 08 травня 1986 року № 168-5; пояснення Держкомпраці, Міністерства енергетики та електрифікації СРСР від 26 травня 1986 року; Постанови РМ Української РСР від 30 травня 1986 року № 523; Постанови РМ СРСР та ВЦРПС від 05 червня 1986 року № 665-195; Постанови РМ Української РСР та Української Ради профспілок від 10 червня 1986 року № 207-7.

28 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся за роз`ясненнями

до Міністерства соціальної політики України, яке повідомило заявнику, що у разі неправильного нарахування заробітної плати особам, які брали участь

у роботах з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у зоні відчуження

в 1986-1987 роках, підприємство, установа, організація на підставі первинних документів має провести перерахунок заробітної плати згідно з законодавством і видати нову довідку про заробітну плату за роботу в зоні відчуження для проведення перерахунку розміру пенсії.

Відповідач звернувся до ПрАТ «Вишгороденергобудтранс» із заявою щодо видачі довідки про підвищену заробітну плату, на що останній відповів позивачу відмовою.

Виходячи з положень наведених вище рішень Уряду колишнього СРСР та Української РСР, позивач обчислив розмір заробітної плати за період своєї роботи у червні 1986 року, з урахуванням підвищеної на 100 % тарифної ставки, премії у розмірі 60 %, премії у розмірі 400 крб, та визначив розмір своєї пенсії за період з березня до грудня 2020 року та з січня до лютого 2021 року у розмірі 199 638,98 грн. Різниця між сумою фактично отриманої ним пенсії за вказаний період часу й сумою розрахованої ним пенсії становить 90 317,67 грн та є збитками, завданими позивачу.

Крім того, позивач зазначив, що внаслідок відмови відповідача у видачі довідки йому завдано моральну шкоду, яка полягає у фізичних та моральних стражданнях, приниженні його честі та гідності.

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_1 просив суд: встановити факт, що ПрАТ «Вишгороденергобудтранс» є правонаступником Вишгородського автотранспортного виробничого об`єднання «Південатоменергобудтранс (далі - Вишгородське АТВО «Південатоменергобудтранс); зобов`язати ПрАТ «Вишгороденергобудтранс» зробити перерахунок заробітної плати за червень 1986 року відповідно до законодавчих актів СРСР та Української РСР про оплату праці у зоні відчуження в 1986-1987 роках та видати довідку відповідного зразка для Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (далі - ГУ ПФУ в місті Києві) на ім`я позивача; зобов`язати ПрАТ «Вишгороденергобудтранс» відшкодувати позивачу збитки у розмірі 90 317 грн та моральну шкоду - 50 000 грн.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, мотиви їх прийняття

Деснянський районний суд міста Києва своїм рішенням від 04 листопада 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт невірного нарахування йому заробітної плати за період роботи у зоні відчуження у червні 1986 року, заподіяння йому збитків та моральної шкоди.

Встановлені судом обставини не свідчать про неправильне нарахування позивачу заробітної плати за період його роботи з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у зоні відчуження в червні 1986 року та наявність обґрунтованих підстав для зобов`язання ПрАТ «Вишгороденергобудтранс», як правонаступника Вишгородського АТВО «Південатоменергобудтранс», зробити позивачу перерахунок його заробітної плати за червень 1986 року згідно із законодавчими актами СРСР та Української РСР про оплату праці у зоні відчуження в 1986-1987 роках.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

Київський апеляційний суд своєю постановою від 07 липня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, рішення Деснянського районного суду міста Києва від 04 листопада 2021 року залишив без змін.

Апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову, оскільки позивач не довів належними та допустимими доказами факт правонаступництва ПрАТ «Вишгороденергобудтранс», а решта вимог є похідними від встановлення цієї обставини.

Висновки суду першої інстанції про відсутність доказів щодо неправильного нарахування позивачу заробітної плати за період його роботи з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у зоні відчуження в червні 1986 року й її перерахунку за червень 1986 року згідно із з законодавчими актами СРСР та Української РСР про оплату праці у зоні відчуження в 1986-1987 роках, є цілком обґрунтованими.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2022 року, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Як на підставу оскарження судових рішень у касаційній скарзі заявник посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу), а саме зазначає, що: справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою (пункт 5 частини першої статті 411 ЦПК України); суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що Деснянський районний суд міста Києва своєю ухвалою від 15 лютого 2021 року постановив здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Ухвалою від 23 червня 2021 року Деснянський районний суд міста Києва постановив здійснювати розгляд справи з викликом сторін.

Проте, ОСОБА_1 не був належним чином повідомлений про дату, час

і місце судового засідання під час розгляду справи судом першої інстанції, у зв`язку з чим заявник був позбавлений права на судовий захист та не міг давати пояснення у справі.

Зазначені обставини є підставою для скасування судових рішень судів попередніх інстанцій.

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Верховний Суд своєю ухвалою від 10 листопада 2022 року відкрив касаційне провадження у справі та витребував цивільну справу з Дарницького районного суду міста Києва.

У листопаді 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Верховний Суд своєю ухвалою від 25 листопада 2022 року справу призначив до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 має статус учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у 1986 році (1 категорія) та є особою з інвалідністю ІІ групи внаслідок аварії на ЧАЕС (а. с. 25, 26, 28, 34).

Деснянський районний суд міста Києва своїм рішенням від 07 червня

2018 року у справі № 754/2166/18 заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, Департамент з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, про встановлення факту, що має юридичне значення, задовольнив частково.

Встановив факт того, що ОСОБА_1 був залучений до складу невоєнізованих формувань Цивільної оборони під час ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС в період з 06 по 25 червня 1986 року.

24 липня 2018 року Деснянське управління праці та соціального захисту населення міста Києва видало ОСОБА_1 посвідчення серії НОМЕР_1 , відповідно до якого останній має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни (а. с. 35).

У червні 1986 року позивач працював автоелектриком у Чорнобильській філії Автотранспортного виробничого об`єднання «Південатоменергобудтранс» (далі - АТВО «Південатоменергобудтранс»), яке є структурним підрозділом зазначеного об`єднання.

Наказом Виробничого будівельно-монтажного об`єднання «Укренергобуд» (далі - ВБМО «Укренергобуд») від 25 жовтня 1988 року № 17

АТВО «Південатоменергобудтранс» реорганізовано в АТВО «Укренергобудтранс» (а. с. 29, 30, 32, 33).

Наказом ВБМО «Укренергобуд» від 03 липня 1989 року № 102 Чорнобильську філію реорганізовано у Чорнобильську автоколону та передано у відання Київського автотранспортного підприємства Автотранспортного виробничого об`єднання «Укренергобудтранс» (Київське АТП АТВО «Укренергобудтранс» (а. с. 22).

Наказом ВБМО «Укренергобуд» від 30 травня 1991 року № 38 Київське АТП виділено зі складу АТВО «Укренергобудтранс» та підпорядковано тресту «Київенергобуд» та у пункті 3.1 зазначеного наказу визначено передати тресту «Київенергобуд» станом на 01 червня 1991 року Київське АТП та Чорнобильську автоколону (а. с. 44).

У подальшому АТВО «Укренергобудтранс» змінило форму власності з державної на приватну, змінило назву на Відкрите акціонерне товариство «Вишгороденергобудтранс» (далі - ВАТ «Вишгороденергобудтранс») та на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 20 квітня 2011 року перейменовано у ПрАТ «Вишгороденергобудтранс» (а. с. 32-33, 54-55).

10 червня 1996 року ВАТ «Вишгороденергобудтранс» видало ОСОБА_1 довідку № 55 про розмір виплаченої йому заробітної плати за період роботи в зоні відчуження у Чорнобильському філіалі АТВО «Укренергобудтранс»

на посаді автоелектрика з 06 по 25 червня 1986 року (а. с.30).

10 грудня 1996 року ВАТ «Вишгороденергобудтранс» видало позивачу довідку № 161, з огляду на яку заробіток ОСОБА_1 за червень 1986 року у 30-кілометровій зоні відчуження вахтовим методом склав 1 595,83 крб. (а. с. 31).

Суди також встановили, що ОСОБА_1 отримував пенсію по інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з роботами з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, призначену за нормами Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», яка була обчислена із заробітної плати за роботу в зоні відчуження у червні 1986 року на підставі довідки про заробіток від 10 грудня 1996 року № 161, виданої

ВАТ «Вишгороденергобудтранс», яка знаходиться у матеріалах пенсійної справи позивача (а. с. 31, 57).

Листом від 01 вересня 2020 року ГУ ПФУ в місті Києві повідомило

ОСОБА_1 про неможливість проведення перевірки достовірності видачі довідки про заробітну плату від 10 грудня 1996 року № 161 за період роботи в зоні відчуження первинними документами, у зв`язку з відсутністю первинних документів. Крім того зазначено, що з 01 вересня 2020 року здійснено розрахунок його пенсії по інвалідності ІІ групи в розмірі фактичних збитків, обчисленої відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 28 липня 2010 року № 656 «Про встановлення щомісячної державної адресної допомоги до пенсії особам з інвалідністю внаслідок війни та учасникам бойових дій» без урахування заробітної плати, отриманої за роботу в зоні відчуження (а. с. 58).

11 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Голови правління

ПрАТ «Вишгороденергобудтранс» із заявою, в якій просив надати розпорядження про проведення перерахунку його заробітної плати за червень 1986 року, а саме застосувати для обрахунку заробітної плати тарифну ставку збільшену на 100 %, встановити розмір премії 60 % підвищеної тарифної ставки, провести доплату за роботу у понадурочний час у вихідні дні та додати до його заробітної плати премію у розмірі 400 крб., враховуючи великий обсяг робіт, якісне та своєчасне їх виконання (а. с. 40-42).

Листами від 25 лютого 2020 року № 06 та від 04 березня 2020 року № 09

ПрАТ «Вишгороденергобудтранс» повідомило позивача про неможливість видачі йому довідки про підвищену заробітну плату за період роботи

з 06 по 25 червня 1986 року у Чорнобильському АТП у зв`язку з відсутністю первинних документів, а саме особових рахунків щодо нарахування заробітної плати та табелів обліку робочого часу. Також позивача повідомлено, що ПрАТ «Вишгороденергобудтранс» не є правонаступником Чорнобильського філіалу та про необхідність звернення з питань отримання довідок до тресту «Київенергобуд» або Київського АТП (а. с.43, 46).

Відповідно до архівної довідки Деснянської районної державної адміністрації в місті Києві від 10 березня 2020 року № 181 документи з кадрових питань (особового складу) ВАТ «Київенергобуд» (Управління будівництва Чорнобильської АЕС), ліквідованого як банкрута, за 1985-2012 роки були прийняті на зберігання до архівного відділу Деснянської районної державної адміністрації в місті Києві відповідно до акта від 17 лютого 2014 року № 278. Повнота переданого архівного фонду незадовільна. Документи про шкідливі умови праці на зберігання до архівного відділу не надходили. Також відсутні табелі обліку робочого часу працівників, задіяних на роботах зі шкідливими умовами праці (а. с. 48).

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених

у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції

не відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Складовою частиною визначеного статтею 6 Конвенції права на справедливий суд є принцип рівності сторін, який передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу і докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (рішення ЕСПЛ від 13 грудня 2011 року у справі «Трудов проти Росії», заява № 43330/09).

Відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з частиною п`ятою статті 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

У частині восьмій статті 128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо повістку надіслано на офіційну електронну адресу пізніше 17 години, повістка вважається врученою у робочий день, наступний за днем її відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про її доставлення.

Згідно з матеріалами справи у лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПрАТ «Вишгороденергобудтранс» про встановлення факту, що має юридичне значення, зобов`язання вчинити дії, стягнення збитків та відшкодування моральної шкоди (а. с. 1-10).

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 15 лютого 2021 року відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (а. с. 63).

17 лютого 2021 року ОСОБА_1 направлена ухвала суду від 15 лютого 2021 року, яку заявник отримав 18 лютого 2021 року, про що свідчить його підпис (а. с. 64).

28 квітня 2021 року до Деснянського районного суду міста Києва надійшло клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи без його участі (а. с. 69).

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 23 червня 2021 року постановлено здійснювати розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін, у зв`язку з тим, що необхідне надання особистих пояснень сторонами по суті спору, та призначено справу до розгляду на 16 серпня 2021 року (а. с. 71).

23 червня 2021 року сторонам у справі були направлені судові повістки про виклик до суду у цивільній справі, розгляд якої призначений на 16 серпня 2021 року (а. с. 72, 73).

Про судове засідання, призначене на 16 серпня 2021 року, ОСОБА_1 не був повідомлений, оскільки до суду повернулось судове відправлення з відміткою пошти, зі змісту якої неможливо прочитати причини невручення її ОСОБА_2 (а. с. 78, 79).

У зв`язку з неявкою сторін в судове засідання, призначене на 16 серпня 2021 року, розгляд справи відкладено на 29 вересня 2021 року (а. с. 75), про що 17 серпня 2021 року сторонам направлено судові повістки (а. с. 76, 77).

Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 17 вересня 2021 року ОСОБА_1 отримав судову повістку (а. с. 80).

У зв`язку з неявкою сторін в судове засідання, призначене на 29 вересня 2021 року, розгляд справи відкладено на 04 листопада 2021 року (а. с. 81), про що 01 жовтня 2021 року сторонам направлено судові повістки (а. с. 82).

Відповідно до довідки секретаря судового засідання Деснянського районного суду міста Києва від 04 листопада 2021 року у судове засідання, призначене на 04 листопада 2021 року, сторони не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином. За результатами розгляду справи ухвалено рішення (а. с. 84).

Разом з тим, докази отримання сторонами судових повісток, зокрема і судової повістки про виклик у судове засідання, яке призначено на 04 листопада 2021 року, ОСОБА_2 в матеріалах справи відсутні.

Отже, аналіз матеріалів справи свідчить, що про судове засідання, призначене на 04 листопада 2021 року, в якому ухвалене рішення суду першої інстанції, не повідомлений належним чином позивач ОСОБА_1 .

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) цього обов`язку судом призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства. Розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Правильним по суті рішення є в тому випадку, коли воно відповідає вимогам законності й обґрунтованості, оскаржене судове рішення належить залишати без змін за наявності незначних порушень закону, які вже були усунені при розгляді справи, або ж таких, які можуть бути виправлені судом апеляційної інстанції. Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства.

У ситуації, коли суд першої інстанції розглянув справу за відсутності сторони, яка не була належним чином повідомлена про час та місце її розгляду, а суд апеляційної інстанції, повідомивши відповідну сторону належним чином, залишив таке рішення суду першої інстанції без змін, якщо такий учасник справи обґрунтовував свою апеляційну скаргу такою підставою, суд касаційної інстанції не може застосувати правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» (частина друга статті 410 ЦПК України).

Зазначений правовий висновок, викладений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 квітня

2022 року у справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21).

В апеляційній скарзі на рішення Деснянського районного суду міста Києва

від 04 листопада 2022 року ОСОБА_1 посилався на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме - неповідомлення його про судове засідання, призначене на 04 листопада 2021 року (а. с. 92-99).

Отже, у справі, яка переглядається, доводи про неналежне повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи судом першої інстанції, призначений на 04 листопада 2021 року, апеляційним судом не перевірялись.

Київський апеляційний суд своєю постановою від 07 липня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, рішення Деснянського районного суду міста Києва від 04 листопада 2021 року залишив без змін (а. с. 120-128).

Аналіз оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що апеляційний суд не надав відповіді на цей конкретний та важливий довід ОСОБА_1 (а. с. 93), який також є доводом його касаційної скарги.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції не звернув увагу, що пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України передбачено обов`язкову підставу для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, а тому зробив передчасний висновок про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

З огляду на встановлене касаційним судом порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що тягне за собою обов`язкове скасування судового рішення, Верховний Суд не перевіряє обґрунтованість доводів касаційної скарги щодо вирішення спору по суті.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції

(частина четверта статті 411 ЦПК України).

Отже, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для обов`язкового скасування постанови апеляційного суду, оскільки

ОСОБА_1 не був належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не надав відповіді на доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в цій частині, а тому оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції належить перевірити доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що він не був належним чином повідомлений про дату, час і місце проведення судового засідання в суді першої інстанції, а також інші доводи його апеляційної скарги.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 07 липня 2022 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною

і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді С. О. Карпенко

С. Ю. Мартєв

В. В. Сердюк

В. А. Стрільчук