Номер провадження 2/522/2559/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2022 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Шенцевої О.П.,

при секретарі Довгань Ж.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третіх осіб ОСОБА_4 , державного нотаріуса Першої Одеської державної нотаріальної контори Садової Т.С., приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Богун І.А про визнання недійним заповіту, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання недійсним договору купівлі продажу, скасування державної реєстрації права власності, визнання права на спадкування, визнання за права власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася із позовом, який в подальшому уточнювався до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третіх осіб ОСОБА_4 , державного нотаріуса Першої Одеської державної нотаріальної контори Садової Т.С., приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Богун І.А., в якому просила визнати недійним заповіт ОСОБА_5 від 15.02.2012 року, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 30.01.2014 року, видане на ім`я ОСОБА_2 , визнати недійсним договір купівлі продажу від 24.02.2017 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 , визнати за ОСОБА_1 право на спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 , визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення 5-5 «А» по АДРЕСА_2 .

В обґрунтування позову зазначає, що приблизно в 2007 2009 році ОСОБА_5 , онукою якої є позивач, склала нотаріально посвідчений заповіт на ім`я ОСОБА_1 , яким заповіла спірне майно ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. Після відкриття спадкової справи позивачу стало відомо про наявність заповіту ОСОБА_5 від 15.02.2012 року. Позивач зазначає, що спадкодавець проходило стаціонарне та амбулаторне лікування в КП «Одеський обласний онкологічний диспансер». Лікування проводилося сильнодіючими ліками, які могли негативно вплинути на фізичний, розумовий та психологічний стан ОСОБА_5 .. Позивач посилається на ті обставини, що на момент складення заповіту 15.02.2021 року ОСОБА_5 не могла керувати своїми діями та усвідомлювати їх наслідки.

Посилаючи на вказані обставини позивач просила задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 20.12.2016 року відкрито провадження по справі.

21.02.017 року ОСОБА_4 звернулася із позовом як третя особа, яка заявляла самостійній вимоги на предмет спору.

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 22.02.2017 року позов ОСОБА_1 та ОСОБА_4 об`єднано у одне провадження.

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 21.03.2017 року витребувано з Першої Одеської державної нотаріальної контори (м. Одеса, вул. Ланжеронівська, буд. 26, 65026) належним чином завірені копії матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 21.11.2017 року справа прийнята до провадження судом у складі судді Шенцевої О.П.

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 08.07.2020 року позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору залишено без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 22.09.2020 року у справі призначена судово-психіатричну експертизу на вирішення якої поставити наступні питання: Чи здатна була ОСОБА_5 за своїм психічним та фізичним станом здійснити посвідчення заповіту 15.02.2020 року? У якому психічному та фізичному станах перебувала ОСОБА_5 у лютому 2012 року? Чи здатна була ОСОБА_5 усвідомлювати значення своїх дій, віддавати їм належну оцінку та планувати настання відповідних правових наслідків?

Відповідач по справі надала до суду відзив на позовну заяву просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Від інших учасників справи процесуальні позиції по справі не надійшли.

У судове засідання, яке призначене на 02.06.2022 року учасники справи не з`явилися, повідомлялися про час та місце розгляду справи в порядку, встановленому законом.

Як зазначав неодноразово Верховний Суд, за змістом статей 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами.

Слід також враховувати правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 18.12.2019 у справі № 9901/949/18 та від 27.05.2020 у справі № 9901/11/19, про те, що загальнообов`язкові процесуальні правила є певною формою реалізації гарантій особи (кожного) на звернення до суду за захистом свого порушеного права чи обмеження свобод. У них презюмується, що кожен, хто звертається до суду за захистом свого права, відповідно до принципів верховенство права, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, гласності і відкритості судового процесу, змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі, буде активним учасником судового провадження, зможе безпосередньо чи опосередковано через свого представника отримати судовий захист свого права.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить з того, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків.

Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. "Право на суд" не є абсолютним. Право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави та з боку держави може бути піддане обмеженням, зокрема шляхом встановлення певної процедури розгляду справи.

Таким чином, з метою уникнення обмеження прав позивача на справедливий суд, справа розглядається у відсутність позивача по справі, який належним чином сповіщений про час і місце розгляду справи.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.96, т.1). Після смерті ОСОБА_5 03.07.201 року Першою державної нотаріальною конторою була заведена спадкова справа №197/2012 (а.с.93, т.1).

05.09.2012 року особисто позивач звернулася із заявою, якою прийняла спадщину після смерті ОСОБА_5 за заповітом (а.с.95, т.1).

В матеріалах спадкової справи наявна копія заповіту, відповідно до якого ОСОБА_5 позивачу по справі ОСОБА_1 , заповіда частку квартири АДРЕСА_3 , а відповідача ОСОБА_2 АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення 5-5 «А» по АДРЕСА_2 та автомобіль (а.с.99, т.1).

17.10.2012 року позивач ОСОБА_1 звернулася із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, який на даний час оскаржує (а.с.122, т.1).

17.10.2012 року на ім`я позивача ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на Ѕ частку квартири АДРЕСА_3 (а.с.168, т.1.).

Таким чином, судом встановлено, що після смерті спадкодавця ОСОБА_1 як прийняла спадщину за оспорюваним заповітом, так і отримала свідоцтво про право на спадщину за оспрюваним нею заповітом

Із зазначеним позовом ОСОБА_1 звернулася 17.11.2016 року, тобто через 4 роки та 1 місяць із дня видачі свідоцтва про право на спадщину.

Надаючи правову оцінку у вказаній справі суд акцентує увагу на такому.

У п.9.55 постанови ВП ВС від 16.11.2021 у справі № 904/2104/19 зазначено: пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України передбачено добросовісність як стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 за своєю суттю застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), що ґрунтується ще на римській максимі non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium лежить принцип добросовісності.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Доктрина venire contra factum proprium базується на принципі добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Таким чином, отримання свідоцтва про право на спадщину, отримання у володіння та розпорядження майном, свідчить про ті обставини, що станом на 17.10.2012 року у позивача не виникало будь яких сумнівів щодо дійсності заповіту. Більше того, позивач оспорює заповіт, яким, в тому числі, і їй заповідалося майно, яке в результаті і було успадковане.

В даному випадку суд приходить до висновку, що будь які права позивача у даному випадку не порушуються.

У постанові ВП ВС від 02.02.2021 № 925/642/19 зроблені такі висновки: порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Додатково суд зазначає, що оспорюваний заповіт був складений, крім ОСОБА_2 , також на ім`я ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Предметом позову, зокрема, є вимога про визнання заповіту недійсним, який складений на 4-х осіб: позивач, відповідач, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Однак, відповідачами у вказаній справі є тільки ОСОБА_2 ..

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України.

За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Зазначений висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц.

Згідно зі статтями 1216, 1218 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно зі статтями 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Разом із тим, будь яких належних доказів щодо психічного стану спадкодавця в момент вчинення правочину матеріли справи не містять.

Таким чином, всебічно оцінивши доводи та докази по справі суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог.

Керуючись ст.ст.4, 12,13, 43, 49,76, 247, 258-260, 268, 287, 288, ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третіх осіб ОСОБА_4 , державного нотаріуса Першої Одеської державної нотаріальної контори Садової Т.С., приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Богун І.А про визнання недійним заповіту, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання недійсним договору купівлі продажу, скасування державної реєстрації права власності, визнання права на спадкування, визнання за права власності відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 07.06.2022 року

Суддя

01.06.2022