ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1088/22Головуючий по 1 інстанції
Справа № 711/1087/21 Категорія: 301030500 Казидуб О. Г.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2022 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Вініченка Б.Б., Гончар Н.І.

За участі секретарів Чуйко А.В., Любченко Т.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14 червня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Казидуб О.Г. у приміщенні Придніпровського районного суду м. Черкаси 14.06.2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності, користування та розпорядження майном, шляхом визнання такими, що втратили право користування квартирою, виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення та зняття з реєстрації, -

в с т а н о в и в :

17.02.2022 року адвокат Шаповал О.В., яка є представником ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні ним права власності, користування та розпорядження майном, шляхом визнання такими, що втратили право користування квартирою, виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення та зняття їх з реєстрації.

В обґрунтування позову вказується, що ОСОБА_1 на підставі протоколу № 2414080 та Акту державного виконавця про проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого начальником відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГУЮ у Черкаській області від 17.06.2014 року, свідоцтва про право власності на квартиру, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу від 03.07.2014 року, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.07.2014 року, придбав у приватну власність квартиру АДРЕСА_1 за спеціальною процедурою реалізації нерухомого майна боржників.

Раніше дана квартира належала на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору дарування квартири від 21.11.2000 року серії АВО № 440201, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу.

В рамках виконавчого провадження № 5478555 з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Ященко В.М. від 20.03.2007 року № 1409 про звернення стягнення на предмет іпотеки, стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 коштів у сумі 102 110,00 грн., державним виконавцем здійснено опис і арешт вказаної квартири.

17.06.2014 року вказану квартиру - предмет іпотеки, реалізовано шляхом продажу на прилюдних торгах. Переможцем прилюдних торгів став позивач ОСОБА_1 , який 03.07.2014 року зареєстрував право власності на придбану квартиру.

Позивач ОСОБА_1 , як власник вказаного житла не надавав згоду на подальше проживання вказаним особам, договору найму квартири з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не укладав.

З огляду на відсутність письмового договору найму між заявником та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , невиконання останніми обов`язків наймачів щодо оплати за користування квартирою, за комунальні послуги, нанесення збитків власнику квартири, створення перешкод щодо користування квартирою власником, створення перешкод щодо розпорядження квартирою власником і його родиною, позивач ОСОБА_1 намагався вирішити спір у досудовому порядку.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 продовжували проживати у спірній квартирі, 08.10.2015 року ОСОБА_1 звернувся до них з вимогами про зняття з реєстрації місця проживання, виселення з квартири, оплату комунальних послуг, в тому числі, і заборгованості за сплату комунальних послуг, у разі її наявності, відшкодування збитків у вигляді плати за фактичне користування квартирою за період з липня 2014 року до жовтня 2015 року.

09.09.2016 року ОСОБА_1 повторно направив ОСОБА_2 та ОСОБА_3 цінним листом вимогу щодо необхідності звільнити житлове приміщення придбаної квартири.

На неодноразові законні вимоги позивача ОСОБА_1 , як власника квартири, щодо негайного звільнення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 , зняття даних осіб з реєстрації та сплати власнику за користування квартирою і наданими комунальними послугами, останні не реагують, житлове приміщення звільняти відмовляються, оплату свого проживання і використаних комунальних послуг не здійснюють. Такі дії відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перешкоджають ОСОБА_1 користуватись своєю власністю, унеможливлюють реалізацію квартири, роблять неможливим проживання ОСОБА_1 у придбаній ним квартирі. Відповідач ОСОБА_2 недбало ставиться до майна позивача ОСОБА_1 .

Згідно даних відмітки у паспорті та згідно з інформацією Державного демографічного реєстру позивач ОСОБА_1 зареєстрований і проживає по АДРЕСА_2 , а користувачем послуг за спожиту теплову енергію є всі зареєстровані за цією адресою особи, в тому числі, відповідач ОСОБА_2 , яка і залишилась власником особового рахунку за даною адресою.

Факт реєстрації відповідачів порушує право позивача ОСОБА_1 на вільне розпорядження і користування майном, позивач позбавлений можливості оформити субсидію на оплату житлово-комунальних послуг, прописати іншу особу у даній квартирі (в тому числі, своїх родичів, членів сім?ї ). Позивач ОСОБА_1 не може розпорядитись своїм майном на власний розсуд через наявність зареєстрованих осіб у квартирі, які не є членами його сім?ї.

Таким чином, абсолютне право власності на житло не обмежується ні строками, ні територією, втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла, а тому позивачу ОСОБА_1 без жодних законних підстав відповідачами чиняться перешкоди у користуванні власністю.

Позивач ОСОБА_1 вказує, що відповідачі зареєстровані в спірній квартирі, але не є її власниками, чи законними користувачами, так як незаконно, проти волі власника, проживають в даній квартирі, чим чинять позивачу перешкоди у користуванні придбаною власністю з 2014 року по даний час.

Відповідачі набули права користування квартирою, що належить на праві власності позивачу ОСОБА_1 тимчасово, підтвердженням чого є той факт, що відповідачі не змінювали зареєстроване їх постійне місце проживання, та відсутність будь-яких документальних підтверджень правових підстав постійного користування спірним житловим приміщенням, зокрема договорів оренди, безоплатного користування, тощо.

Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло.

На підставі викладеного позивач просив усунути перешкоди у здійсненні ним права власності, користування та розпорядження своїм майном: квартирою за адресою АДРЕСА_3 , шляхом визнання відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою за вказаною адресою, виселити відповідачів з квартири без надання іншого житлового приміщення та зняти їх з реєстрації за адресою АДРЕСА_3 . Також ОСОБА_1 просив стягнути з відповідачів понесені судові витрати.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14 червня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності, користування та розпорядження майном, шляхом визнання такими, що втратили право користування квартирою, виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення та зняття з реєстрації відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 оскаржив рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14.06.2022 року оскаржується з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення.

Скаржник ОСОБА_1 посилається, що суд першої інстанції не звернув увагу на доводи позивача і не надав оцінку тому факту, що позивач ОСОБА_1 жодною нормою закону не зобов`язаний забезпечувати відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_5 житлом, а покладений на позивача тягар поряд із довготривалим порушенням його права власності, є надмірним. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає володіння, користування, розпорядження, та якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків передбачених законом, то власник ОСОБА_1 не може бути обмежений у праві користування своїм майном, яким є житлове приміщення квартири, реалізація встановлених конституційних гарантій захисту прав власності у ст. 41 Конституції України, поряд з іншими, відображається в збереженні права користування житлом за його власниками без обмежень.

Вважає, що суд не надав правової оцінки тому факту, що в порушення положень статей 810, 401-406, 391 ЦК України, відповідачі проживають в квартирі позивача ОСОБА_1 без правових підстав, а між позивачем і відповідачами не має родинних зв`язків і договірних відносин, які б надавали право відповідачам на таке проживання. Абсолютне право власності на житло не обмежується ні строками, ні територією, втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла, а тому позивачу ОСОБА_1 без жодних законних підстав відповідачами чиняться перешкоди у користуванні власністю.

Скаржник ОСОБА_1 акцентує увагу на тому, що відповідачі створюють власнику перешкоди, руйнують майно, не сплачують комунальні послуги, що ними використані. Так, наприклад за гарячу воду і опалення до позивача пред`явлено позов та стягнуто кошти за надані комунальні послуги, хоча позивач не користується ними, а неправомірно користуються відповідачі, що також покладає на позивача ОСОБА_1 непомірний тягар. Він вказує, що у даній справі доведено належними достатніми доказами факт створення відповідачами перешкод позивачу в користуванні житловим приміщенням.

В апеляційній скарзі зазначається, що, припустившись формального розгляду, суд першої інстанції порушив право позивача ОСОБА_1 на справедливий суд у даній справі та допустив порушення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.Висновки суду першої інстанції позбавили позивача ОСОБА_1 права на доступ до правосуддя і, враховуючи неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, призвели до неправильного вирішення справи та тривалої судової тяганини, але спір не вирішується, а позивач не користується власністю.

Враховуючи наведене в апеляційній скарзі, скаржник ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції рішення районного суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким повністю задовольнити позов, а також стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати.

18 серпня 2022 року на адресу Черкаського апеляційного суду від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу.

В обґрунтування відзиву зазначається відповідачем, що суд першої інстанції вірно встановив коло правовідносин, які виникли між позивачем та відповідачами, норми законів, що їх регулюють, прийняв до уваги позицію Верховного Суду у справі № 711/10061/15-ц, а тому правильно застосував норми матеріального права та не допустив порушення норм права процесуального, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити - без задоволення, а рішення суду - без змін.

Сторони в судове засідання не з?явились, про день та час, місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується даними судових повісток про вручення, які повернулись на адресу суду.

Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи чи наполягання сторін на участі у розгляді справи в суді апеляційної інстанції на адресу суду не надходило.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, адвокатів позивача та відповідача, які з?явились в суд апеляційної інстанції, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Вирішуючи спір, та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача про усунення перешкод у здійсненні права власності, користування та розпорядження майном, шляхом визнання такими, що втратили право користування квартирою, виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення та зняття з реєстрації,суд першої інстанції послався на норми ч. 2 ст. 109 ЖК України, що установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Суд першої інстанції вказав, що спірна квартира була набута ОСОБА_2 не за кредитні кошті, а за договором дарування, а в матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо наявності у відповідачів нерухомого майна, яке було б придатне для їхнього проживання.

За таких обставин районний суд прийшов до висновку, що виселення в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, при відсутності постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є неможливим.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції згідно даних Свідоцтва від 03.07.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Ткаченко І.П., зареєстрованого в реєстрі за № 1800, - ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

Право власності ОСОБА_1 на вказану квартиру підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та технічним паспортом на квартиру.

У Свідоцтві від 03.07.2014 року про право власності вказано, що ОСОБА_1 набув право власності на квартиру згідно до ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» та Акту державного виконавця про проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого Начальником відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГУЮ у Черкаській області Іщенком М.В. 17.06.2014 року, свідоцтва про право власності на квартиру, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Ткаченко І.П. 03.07.2014 року.

Згідно даних Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно попереднім власником квартири АДРЕСА_1 була ОСОБА_2 на підставі договору дарування № 5646 від 21.11.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Захарченко А.І.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується відомостями відділу реєстрації місця проживання Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради.

Факт не проживання ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_3 та проживання за вказаною адресою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підтверджується даними Акту від 20.01.2021 року, виданого головою ОСББ ОСОБА_6 .

Вказаний факт визнається та не заперечується як позивачем ОСОБА_1 , так і відповідачами, а тому не потребує доказування.

За адресою АДРЕСА_3 рахується заборгованість за послуги теплопостачання та ГВП перед ПрАТ «Черкаське хімволокно» в особі ВП «Черкаська ТЕЦ», що підтверджується даними довідки від 25.01.2021 року та копією судової повістки у справі № 711/6967/20.

Позивачем ОСОБА_1 08.10.2015 року та 05.02.2021 року у порядку ст. 530 ЦК України направлялись вимоги відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з вимогами припинити проживання та користування квартирою, зняття з реєстраційного обліку та оплату всіх комунальних послуг. Проте вказані вимоги позивача лишились без належного реагування з боку відповідачів.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном відпоідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України.

Як визначено ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд згідно до ст. 319 ЦК України.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права.

Так, відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них відповідно ст. 379 ЦК України.

Позивач ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги, посилаючись на ст. 391 ЦК України, відповідно до якої, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе вказати, що принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Простіше кажучи, позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази.

Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) у відповідності до статті 89 ЦПК України.

Надавши детальний аналіз матеріалам даної справи, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачі в будь-який спосіб чинять ОСОБА_1 перешкоди в користуванні чи розпорядженні належної йому на праві власності квартири, а також про неможливість вселення та проживання позивача в даній квартирі.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Згідно ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК України після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 cт. 109 ЖК України громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2021 року у справі № 641/1128/18 (провадження № 61-4464св20) зазначено, що «частина друга статті 109 ЖК України установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19) дійшла висновку, що до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню норми статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України.

Отже, обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статей 109 ЖК України та статті 40 Закону України «Про іпотеку», є передбачуваними.

Згідно з наведеними нормами права особам, яких виселяють з жилого приміщення, що є предметом іпотеки, придбаного не за рахунок отриманих у борг грошових коштів і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Враховуючи вказане ,відповідачі у цій справі можуть бути позбавлені права на спірне житло лише із забезпеченням їх іншим житловим приміщенням у порядку, визначеному статтею 109 ЖК України, про що повинно бути зазначено у рішенні суду».

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2021 року у справі № 445/1261/18 (провадження № 61-19048св19).

Як встановлено колегією суддів апеляційного суду та судом першої інстанції квартира АДРЕСА_1 , з якої ОСОБА_1 просить виселити відповідачів, була предметом іпотеки, але придбана вона не за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою, а ОСОБА_2 набула її у власність на підставі договору дарування.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з іпотечного майна можливе лише з одночасним наданням іншого постійного жилого приміщення, але позивач не є тією особою, яка повинна забезпечити відповідачів житлом.

Однак, приймаючи судову практику касаційного суду, у зв`язку з ненаданням відповідачам такого приміщення відсутні підстави для задоволення позовних вимог, заявлених ОСОБА_1 . Також в матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо наявності у відповідачів нерухомого майна, яке було б придатне для їхнього проживання.

Отже, суд першої інстанції, посилаючись на позицію касаційного суду в цій категорії справ, прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки спірна квартира була набута ОСОБА_2 не за кредитні кошті, а за договором дарування, у зв`язку з чим відсутні підстави для виселення мешканців зі спірного будинку без надання їм іншого постійного житла.

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

При визнанні судом осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, юридичним наслідком є зняття таких осіб з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла.

Отже, під час ухвалення рішення про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не існує необхідності ще й вирішувати вимогу про зняття з реєстрації.

Таким чином, приймаючи до уваги зазначене вище, колегія суддів апеляційного суду вважає, що при вирішенні спору судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, у сукупності оцінено надані сторонами докази та вірно встановлено, що виселення в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, при відсутності постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є неможливим.

В цілому, доводи апеляційної скарги, колегією суддів апеляційного суду оцінюються критично, оскільки є не достатньо необґрунтованими, і не містять доказів та посилань щодо порушення норм процесуального права судом першої інстанції під час розгляду позовної заяви, неправильного застосування норм матеріального права, оскільки такі скаржниками не наведені у скарзі, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Колегія суддів апеляційного суду враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (п. п. 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Виходячи з вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню, оскільки ухвалене з дотриманням норм процесуального законодавства, правильним застосовуванням норм матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції слід залишити - без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Судові витрати слід залишити за стороною, яка подала апеляційну скаргу

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно процесуальним законодавством.

Повний текст постанови складений 06.12. 2022 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді Б.Б. Вініченко

Н.І. Гончар