Справа № 308/1858/20
П О С Т А Н О В А

іменем України

02 листопада 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Кондора Р. Ю., Мацунича М. В.,

з участю секретарки судового засідання Терпай С. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНГО», третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ОСОБА_2 , про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНГО» на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 червня 2021 року, повний текст якого складено 25 червня 2021 року, ухвалене суддею Фазикошем О.В.,

у с т а н о в и в :

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна», третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ОСОБА_2 , про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позов мотивований тим, що 23.08.2016 близько 14 год 20 хв ОСОБА_2 , керуючи технічно справним автомобілем марки «MAZDA 3 SDN AT», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по другорядній дорозі провулку Університетському у напрямку до вулиці Собранецька в м. Ужгороді, в порушення вимог п. 2.3 «б» та п.16.11 ПДР України, не надав дорогу автомобілю марки «SUZUKI SX-4», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , який рухався по головній дорозі, в результаті чого допустив зіткнення із цим автомобілем.

Вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у кримінальній справі № 308/9800/16-к від 26.07.2019 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 перед третіми особами застрахована полісом № АЕ/7462590 від 09.04.2016 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів у ПрАТ «АСК «Інго Україна», згідно з яким ліміт відповідальності страховика обмежено сумою 100 000 грн за вирахуванням франшизи 510 гривень.

Згідно з висновком експерта № 11/596 від 16.09.2016, який міститься у матеріалах кримінального провадження (справи № 308/9800/16-к), матеріальний збиток заподіяний власнику автомобіля марки «SUZUKI SX-4», реєстраційний номер НОМЕР_2 , тобто позивачці, становить 223 665,67 гривень. За розрахунковими даними ремонтної калькуляції №103 від 05.02.2018 вартість ремонту з ПДВ вказаного автомобіля становить 259 821,13 грн, у тому числі ПДВ 43 303,52 грн.

Оскільки ОСОБА_2 не визнавав свою вину у ДТП, нею було подано цивільний позов у рамках кримінального провадження до ОСОБА_2 та ПАТ «АСК «ІНГО Україна».

На цей її позов ПАТ «АСК «ІНГО Україна» подала письмове заперечення від 04.10.2016, в якому вказувала на безпідставність позовних вимог, оскільки нею не надано до страхової компанії вироку суду, яким би було визнано ОСОБА_2 винним у вчиненні кримінального правопорушення за ч.1 ст.286 КК України. Також у цьому запереченні страхова компанія зазначала, що у разі визнання громадянина ОСОБА_2 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, ПАТ «АСК «ІНГО Україна» сплатить потерпілій ОСОБА_1 страхове відшкодування в розмірі 99 490 гривень.

Звертала увагу і на те, що оскільки страхова компанія фактично письмово підтвердила майбутню виплату страхового відшкодування, вона змінила позовні вимоги та статус ПАТ «АСК «ІНГО Україна» з відповідача на третю особу у вказаному вище кримінальному провадженні.

Вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 липня 2019 року у справі № 308/9800/16-к її цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_2 було задоволено частково та стягнуто з нього на її користь 70 321,09 грн матеріальної шкоди.

Після набрання цим вироком законної сили вона повторно звернулася до відповідача з заявою про виплату страхового відшкодування, а саме завданого матеріального збитку заподіяного власнику автомобіля марки «SUZUKI SX-4», реєстраційний номер НОМЕР_2 , з урахуванням тих обставин, які були викладені відповідачем у письмовому запереченні на її позовну заяву.

Однак 02.12.2019 отримала на електронну адресу листа від ПАТ «АСК «ІНГО Україна», яким їй було відмовлено у виплаті страхового відшкодування за збиток, завданий їй як власнику пошкодженого транспортного засобу марки «SUZUKI SX», реєстраційний номер НОМЕР_3 , внаслідок ДТП, яка сталася 23.08.2016 за участю транспортного засобу марки «MAZDA 3», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , цивільна відповідальність якого застрахована полісом АЕ/7462590, оскільки заява на виплату страхового відшкодування нею подана з пропуском річного строку з моменту скоєння ДТП.

Відмову відповідача у виплаті їй страхового відшкодування вважає неправомірною, оскільки нею фактично заяву (вимогу) про виплату страхового відшкодування було подано до суду у формі цивільного позову у кримінальному провадженні (справі № 308/9800/16-к), на яку відповідач ПАТ «АСК «ІНГО Україна» у письмових запереченнях від 04.10.2017 зазначав, що в разі визнання громадянина ОСОБА_2 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, ПАТ «АСК «ІНГО Україна» сплатить потерпілій ОСОБА_1 страхове відшкодування в розмірі 99 490 гривень.

Ці обставини відображені й у вироку Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 липня 2019 року, в якому зазначено, що у листі ПАТ «АСК «ІНГО Україна» визнало, що при зверненні цивільного позивача до страхової компанії буде проведена страхова виплата у розмірі 99 490 грн.

Посилаючись на наведене просила суд стягнути з відповідача ПАТ «АСК «ІНГО Україна» на її користь грошові кошти в сумі 99 490,00 гривень, судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 994,90 грн та витрати на правову допомогу, розмір яких буде визначено додатково.

У клопотанні від 16.04.2020 відповідач повідомив суд, що 30.03.2020 Приватне акціонерне товариства «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» змінило назву на Акціонерне товариство «Страхова компанія «ІНГО», без здійснення реорганізації чи ліквідації.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 червня 2021 року цей позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з АТ «СК «ІНГО» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 99 490,00 гривень, судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 994,90 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 3 000 грн.

Не погоджуючись із цим рішенням суду першої інстанції, відповідач АТ «СК «ІНГО» подало на нього апеляційну скаргу, в якій посилалось на його незаконність та необґрунтованість унаслідок неправильного застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, неповного з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи.

Скарга мотивована тим, що судом неправильно надано оцінку доводам страхової компанії про пропуск позивачкою річного строку на звернення до страховика з заявою про страхове відшкодування, з якою ОСОБА_1 до ПАТ «АСК «ІНГО Україна» звернулася лише 23.10.2019, а ДТП мала місце 23.08.2016.

Товариство зазначало, що відповідно до п.п.37.1, 37.1.4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон) підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є : неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Зазначений у п.37.1.4 ст.37 Закону строк є присічним і поновленню не підлягає.

Вказувало, що оскільки позивачка з заявою на виплату страхового відшкодування до відповідача звернулася з пропуском річного строку, що є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування, тому у відповідача немає обов`язку щодо сплати страхового відшкодування, і про це своє рішення відповідач повідомив позивачку листом №3892 від 14.11.2019.

Зазначало товариство і те, що цивільний позов, з яким позивачка зверталася до суду в рамках кримінального провадження у справі №308/9800/16-к по обвинуваченню ОСОБА_2 за ч.1 ст.286 КК України, страховою компанією був отриманий лише 11.09.2017. Відповідно до відмітки на поштовому конверті, то судом було направлено цивільний позов (так звану заяву на виплату страхового відшкодування) на адресу відповідача тільки 07.09.2017. Доказів того, що цивільний позов від 03.10.2016 був поданий відповідачу раніше відсутні.

Вказувало і на те, що ДТП сталася 23.08.2016, а цивільний позов був отриманий відповідачем лише 11.09.2017, тому позивачкою було пропущено строк, установлений п.п. 37.1, 37.1.4 вказаного вище Закону, що є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування.

З огляду на наведене апелянт просив оскаржене рішення суду про стягнення з АТ «СК «ІНГО» 99 490,00 гривень страхового відшкодування, судового збору в розмірі 994,90 грн та витрат на правову допомогу в розмірі 3 000 грн скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «СК «ІНГО» відмовити, а також стягнути з позивачки судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 3 405,00 грн.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу відповідача АТ «СК «ІНГО» позивачка ОСОБА_1 не скористалася.

У судове засідання представник відповідача (апелянта) АТ «СК «ІНГО» не з`явився повторно, хоча про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, а тому його неявка, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Михалків Б.С. у судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача не визнав, уважав її безпідставною та надуманою, просив у задоволенні такої відмовити, а оскаржене рішення місцевого суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Михалків Б.С., перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом установлено, що 23.08.2016 близько 14 год 20 хв ОСОБА_2 , керуючи технічно справним автомобілем марки «MAZDA 3 SDN AT», д.н.з НОМЕР_1 , рухаючись по другорядній дорозі провулку Університетському у напрямку до вулиці Собранецька в м. Ужгороді, в порушення вимог п. 2.3 «б» та п.16.11 ПДР України, не надав дорогу автомобілю марки «SUZUKI SX-4» д.н.з НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 , який рухався по головній дорозі, в результаті чого допустив зіткнення із цим автомобілем. Ці обставини, насамперед, підтверджені вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26.07.2019, який 17.12.2020 набрав законної сили, та яким ОСОБА_2 визнано винним в учиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, і призначено покарання у виді штрафу в розмірі 8 500 гривень із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік. Звільнено ОСОБА_2 від відбування призначеного йому основного та додаткового покарання на підставі п. «в» ст.1 Закону України «Про амністію в 2016 році».

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_1 до обвинуваченого ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь потерпілої ОСОБА_1 70 321,09 грн матеріальної шкоди. В решті позову відмовлено (а.с.14-21, 97-107).

На час цієї дорожньо-транспортної пригоди, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 , яка пов`язана з експлуатацією транспортного засобу марки «MAZDA 3 SDN AT», реєстраційний номер НОМЕР_1 , була застрахована у ПАТ «АСК ІНГО Україна» за полісом № АЕ/7462590 від 09.04.2016 обов`язкового страхування такої відповідальності.

Згідно з висновком експерта № 11/596 від 16.09.2016, який міститься у матеріалах кримінального провадження (справа № 308/9800/16-к), матеріальний збиток заподіяний власнику автомобіля марки SUZUKI SX-4 д.н.з НОМЕР_2 , тобто позивачці, становить 223 665,67 гривень. За розрахунковими даними ремонтної калькуляції №103 від 05.02.2018 вартість ремонту з ПДВ вказаного автомобіля становить 259 821,13 грн, у тому числі ПДВ 43 303,52 грн.

Однак, як зазначено у вироку суду від 26.07.2019, загальна сума матеріальної шкоди, яка підтверджена належними та допустимими доказами, становить 169 811,09 гривень.

Вирішуючи цивільний позов ОСОБА_3 судом узято до уваги лист ПАТ «АСК «ІНГО Україна», в якому повідомлено, що при зверненні цивільного позивача до страхової компанії буде проведена страхова виплата у розмірі 99 490 гривень. А тому цивільний позивач має право на стягнення з відповідача (обвинуваченого) різниці між загальною шкодою та страховою виплатою, що відповідно становить 70 321,09 гривень (169 811,09 - 99 490,00), у зв`язку із чим дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до часткового задоволення.

У матеріалах цієї цивільної справи міститься копія позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ПАТ «АСК «ІНГО Україна» про стягнення матеріальної шкоди заподіяної внаслідок ДТП, у кримінальному провадженні в порядку ст.128 КПК України, від 03.10.2016, в якій позивачка просила стягнути солідарно з обох відповідачів на її користь суму матеріальних збитків у розмірі 223 665,67 гривень. Ця позовна заява була подана ОСОБА_1 до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області разом із клопотанням про залучення її в якості цивільного позивача у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_2 , яке судом зареєстровано 04 жовтня 2016 року (а.с.22-24).

У запереченнях на цивільний позов ОСОБА_1 відповідач АСК «ІНГО Україна» зазначав, що дійсно між ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» та ОСОБА_2 було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АЕ/7465590, за яким забезпечено автомобіль марки «MAZDA 3 SDN AT», реєстраційний номер НОМЕР_1 . Ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну становить 100 000,00 гривень, франшиза - 510,00 гривень. Враховуючи, що позивачка не надала у досудовому порядку всі документи, передбачені ст.35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон) та не надала документів на підтвердження настання страхового випадку, страховик був позбавлений можливості прийняти рішення у справі. Позивачкою не надано вироку суду щодо ОСОБА_2 , яким би останнього було визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України. Зазначений документ є підтвердженням настання страхового випадку відповідно до ст.6 Закону та є документом, що обґрунтовує майнові вимоги позивачки відповідно до ст.35 Закону. Також зазначено і те, що у разі визнання ОСОБА_2 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» на умовах, визначених законом, сплатить потерпілій ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 99 490 гривень (а.с.25).

ОСОБА_1 у позовній заяві стверджувала, що оскільки страхова компанія фактично письмово підтвердила майбутню виплату страхового відшкодування, вона змінила позовні вимоги та статус ПАТ «АСК «ІНГО Україна» з відповідача на третю особу у вказаному вище кримінальному провадженні (справа №308/9800/16-к).

Після набрання вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 липня 2019 року у справі № 308/9800/16-к законної сили вона повторно звернулася до відповідача з заявою про виплату страхового відшкодування, а саме завданого матеріального збитку заподіяного власнику автомобіля марки «SUZUKI SX-4», реєстраційний номер НОМЕР_2 , з урахуванням тих обставин, які були викладені відповідачем у письмовому запереченні на її позовну заяву.

Однак листом від 14.11.2019 за №3892 відповідач ПАТ «АСК «ІНГО Україна» відмовив позивачці ОСОБА_1 у виплаті страхового відшкодування за збиток, завданий їй як власнику пошкодженого транспортного засобу марки «SUZUKI SX», реєстраційний номер НОМЕР_3 , внаслідок ДТП, яка сталася 23.08.2016 за участю транспортного засобу «MAZDA 3», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , цивільна відповідальність якого застрахована полісом АЕ/7462590, оскільки заява на виплату страхового відшкодування нею подана з пропуском річного строку з моменту скоєння ДТП /заява надійшла лише 23.10.2019/ (а.с.26).

Так, відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути установлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Положеннями ст. 979 ЦК України регламентовано, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату).

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом № 1961-IV.

Закон № 1961-IV регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. У цьому Законі визначено, що особами, відповідальність яких уважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (пункти 1.4, 1.7 статті 1).

За вимогами ст. 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Приписами ст. 6 Закону № 1961-IV констатовано, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну, зокрема майну потерпілого.

У Законі № 1961-IV детально регламентовано дії водія, транспортного засобу, причетного до дорожньо-транспортної пригоди, тобто як потерпілого, так і страховика.

Пункт 35.1 ст. 35 зазначеного Закону передбачає, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Згідно з пунктом 36.1 ст.36 Закону № 1961-IV страховик (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Відповідно до пунктів 37.1.1, 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є:

- навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону;

- неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому зазначений у пункті 37.1.4 ст. 37 Закону № 1961-IV строк є присічним і поновленню не підлягає.

Із аналізу наведених норм спеціального Закону № 1961-IV можна зробити висновок, що підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування передбачені у статті 37 Закону № 1961-IV, їх перелік є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.

Тому саме річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування.

У разі звернення із заявою безпосередньо до суду, страховик із цього моменту має діяти відповідно до вимог ст. 36 Закону № 1961-IV, та не позбавлений можливості, у разі відсутності заперечень проти позову, його визнати та сплатити страхове відшкодування.

Аналогічний правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19), який, відповідно до приписів ч. 4 ст. 263 ЦПК України, апеляційний суд ураховує при виборі і застосуванні норми права до даних спірних правовідносин.

Водночас Велика Палата Верховного Суду в цій постанові зазначила, що питання про необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні, Велика Палата Верховного Суду керується такими міркуваннями. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к (провадження № 13-24кс19), від висновків якої вважала за необхідне відступити колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, зазначено, що у системному зв`язку зі ст. 36 вимоги підпункту 37.1.4 пункту 37.1 ст. 37 Закону № 1961-IV щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий узагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права.

Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що попереднє звернення потерпілого до страховика чи МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному статтею 35 Закону № 1961-IV, загалом не є обов`язковим та не виключає право особи звернутися безпосередньо до суду із позовом про стягнення відповідного страхового відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду при цьому послалася на постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21 серпня 2018 року у справі № 227/3573/16-ц, в якій зроблено висновок про необхідність стягнення страхового відшкодування незважаючи на те, що позивач не звертався до страховика із заявою про відшкодування шкоди і за таким відшкодуванням звернувся безпосередньо до суду в межах річного строку.

Отож, Велика Палата Верховного Суду погодилася з указаними висновками, викладеними в її постанові від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к (провадження № 13-24кс19), та не вбачає підстав для відступлення від них.

Такі ж аналогічні висновки зробив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21 серпня 2018 року у справі № 227/3573/16-ц (провадження № 61-15026св18), Касаційний кримінальний суду складі Верховного Суду у постанові від 30 серпня 2018 року у справі № 732/865/16-к, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 643/19957/15-ц (провадження № 61-9436св18).

Висновки, зроблені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2018 року у справі № 641/8243/14-ц (провадження № 61-10185св18), від 20 лютого 2019 року у справі № 201/8286/16-ц (провадження № 61-4898св18), Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 14 червня 2018 року у справі № 357/9466/15-к, Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 910/7449/17 (провадження № 12-104гс18) у подібних правовідносинах, теж їм не суперечать. Хоч у цих постановах і зазначено про необхідність звернення до страховика із заявою про здійснення страхової виплати у строк, передбачений статтею 35 Закону № 1961-IV, однак обставини вказаних справ свідчать про те, що судом досліджувалися обставини дотримання заявниками саме річного строку звернення із заявою про виплату страхового відшкодування, а не про порядок такого звернення.

Потерпіла особа не зобов`язана звертатися до особи, в якої застраховано цивільно-правову відповідальність заподіювача шкоди. Таке право, враховуючи висновок викладений у рішенні Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002, може бути реалізоване безпосередньо шляхом подання відповідного позову до суду. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами в залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

З урахуванням наведеного, колегія суддів уважає безпідставними доводи апеляційної скарги АТ «СК «ІНГО» про пропуск позивачкою річного строку на звернення до страховика з заявою про страхове відшкодування, з якою ОСОБА_1 до ПАТ «АСК «ІНГО Україна» звернулася лише 23.10.2019, а ДТП мала місце 23.08.2016, оскільки з позовною заявою до суду, у тому числі і до страховика, позивачка звернулася 04.10.2016 - у межах установленого законом річного строку. А тому пред`явивши цю позовну заяву позивачка здійснила відповідне волевиявлення на одержання страхового відшкодування.

Зважаючи на те, що страхова компанія у запереченнях на позовну заяву ОСОБА_1 фактично письмово підтвердила майбутню виплату страхового відшкодування у розмірі 99 490,00 грн, у разі визнання ОСОБА_2 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, позивачка змінила позовні вимоги та статус ПАТ «АСК «ІНГО Україна» з відповідача на третю особу у кримінальному провадженні (справа №308/9800/16-к). А після набрання вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26.07.2019 законної сили аж 17.12.2020, яким ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, позивачка повторно звернулася до відповідача з заявою про виплату страхового відшкодування, у виплаті якого їй було відмовлено відповідачем, що стверджується листом від 14.11.2019 за №3892.

Доводи апеляційної скарги про те, що ДТП сталася 23.08.2016, а цивільний позов відповідачем був отриманий лише 11.09.2017, тому апелянт уважає, що позивачкою пропущено строк, установлений п.п. 37.1, 37.1.4 Закону, що є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування, є безпідставними, оскільки факт отримання відповідачем позовної заяви не має правового значення, вирішальним, у даному випадку, є момент (дата) звернення позивачки чи до страховика, чи до суду. Як установлено судом, позивачка з позовною заявою до суду звернулася у межах річного строку, оскільки така нею була подана, а судом зареєстрована 04.10.2016 , тобто майже через півтора місяця після ДТП.

На переконання колегії суддів, звернення позивачки до суду з позовом до страховика у межах однорічного строку з моменту настання ДТП, може вважатися завчасним зверненням ОСОБА_1 до суду з вимогою до ПАТ «АСК «ІНГО Україна» про страхове відшкодування. А відтак висновки місцевого суду про завчасне звернення позивача до суду щодо страхової компанії є обґрунтованими.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на положеннях закону і фактичних обставинах справи та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Поза розумним сумнівом колегія суддів уважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з АТ «СК «ІНГО» 99 490,00 гривень страхового відшкодування є пред`явлені з підстав, що знайшли своє підтвердження при апеляційному розгляді справи, та ці вимоги позивачкою були належним чином обґрунтованими і доведеними.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Не може бути скасоване правильне по суті рішення суду лише з формальних міркувань. Недоліки вирішення місцевим судом даного спору між сторонами не призвели до порушення прав і законних інтересів сторін та не впливають на правильність і справедливість ухваленого судом першої інстанції рішення.

Положеннями ст. 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів доходить висновку, що оскаржене рішення суду є законним та обґрунтованим і відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3 405,00 грн (а.с.193) слід віднести за рахунок апелянта-відповідача.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНГО» залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 листопада 2022 року.

Суддя-доповідачка Судді