КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6526/2022
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 вересня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області, ухвалене у складі судді Муранової-Лесів І.В. в м. Бориспіль 10 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Київської обласної прокуратури, Державного бюро розслідувань, Вищої Ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про стягнення моральної шкоди,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2020 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом про стягнення моральної шкоди, змінивши предмет позову в квітні 2021 року, просили стягнути з відповідачів солідарно на їх користь моральну шкоду в розмірі 300000 грн. кожному за порушення конвенційних зобов?язань, зокрема ст. 1, 6 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що виявилося у протиправному арешті їхнього майна, винесенні сфальсифікованого судового рішення по справі № 2-2534/11, протиправній бездіяльності щодо нерозгляду апеляційної скарги на арешт майна, протиправної бездіяльності щодо не розслідування обставин випадку протягом тривалого часу.

Позовна заява мотивована тим, що 22 грудня 2011 року суддя Бориспільського міськрайонного суду Журавський В.В. постановив ухвалу про арешт майна - будинку по АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , та квартири АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_2 . Підставою постановлення ухвали було начебто забезпечення позову у справі № 2-2534/11 за позовом ТОВ «Стрім-авто» до ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу. Ця ухвала про арешт майна є завідомо неправосудною, оскільки була видана без проведення судового засідання і до Єдиного реєстру судових рішень не надсилалася, факт видачі ухвали суддя приховав, у судовому засіданні про неї не повідомив, на їхню адресу ухвала також не надсилалася. Підстави арешту майна в ухвалі сфальсифіковані, і суддя не перевірив, кому належить майно.27 січня 2012 року вони подали апеляційну скаргу на вказану ухвалу, проте вона не була розглянута. Апеляційний суд за 5 місяців не зареєстрував апеляційну скаргу і не призначив дату розгляду.

02 липня 2012 року суддя Журавський В.В. вирішив зняти арешт з їхнього майна, зняття арешту знову відбулося без судового засідання, і про результати розгляду їх ніхто не повідомив, вони дізналися про це через декілька місяців, коли знайомилися з матеріалами справи. Суддя Журавський В.В. так і не визнав, що він арештовував майно осіб, які не були учасниками справи.

13 січня 2012 року суддя Журавський В.В. виніс завідомо неправосудне рішення по справі № 2-2534/11, яким визнав договір купівлі-продажу недійсним, розірвав його і стягнув кошти з ОСОБА_1 у розмірі 650000 грн. (80000 доларів США станом на дату рішення), а також приписав позивачу ОСОБА_1 слова, які він ніколи не казав в судовому засіданні, а саме про відсутність наміру виконувати договір.

Вказували, що секретар не видавала рішення суду довгий час, і видала рішення тільки за одну годину до спливу строку на подачу апеляційної скарги. Рішення було скасоване апеляційним судом, але лише після того, як помічника судді того суду було спіймано на хабарі за забезпечення рішення по справі перед самим розглядом апеляційної скарги. Розгляд справи і текст рішення був дуже поверхневим, а питання скасування арешту так ніколи і не було розглянуте, рішення ОСОБА_3 спочатку було у реєстрі судових рішень, звідки зникло після скасування його апеляційним судом.

Не дивлячись на те, що рішення було скасоване апеляційним судом, підставами скасування суд вказав формальний привід виходу за межі позовних вимог. Позивачі неодноразово звертали увагу державних органів, що в даному випадку мав місце корупційний вплив на суддів Бориспільського суду і Апеляційного суду Київської області і фальсифікація розгляду справи, одного скасування рішення суду їм недостатньо для усунення наслідків даних подій. Протягом восьми років вони зверталися до державних органів з заявами, але порушення їхніх прав ніколи не були перевірені та визнані, справедливої компенсації, як того вимагає порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, держава Україна їм не запропонувала.

Незаконна бездіяльність держави щодо перевірки обставин випадку включала бездіяльність Вищої кваліфікаційної комісії суддів, Вищої ради правосуддя, які відмовились відкривати дисциплінарну справу відносно судді ОСОБА_3 , Державного бюро розслідувань, яке відмовилось порушувати кримінальну справу проти судді ОСОБА_3, а відповідь Бориспільської прокуратури, яку уповноважено Київською обласною прокуратурою перевірити інформацію за їх заявою та надати відповідь, вони не отримали до цього часу.

Незважаючи на те, що їм був доступний такий вид захисту як оскарження у слідчого судді бездіяльності ДБР щодо не відкриття кримінальної справи, вони не вважають такий вид захисту ефективним із попереднього власного досвіду.

Вказували, що порушення з боку держави спричинили їм глибокі і тривалі душевні страждання, від наслідків цих порушень вони страждають до цього часу. ОСОБА_1 був змушений залишити роботу за кордоном, щоб захистити свої права, і до 2019 року позивачі у справі № 2-2534/11 продовжували залякувати їх і погрожували розправою і новими позовами. Накладення арешту на майно ОСОБА_2 є грубим і зухвалим порушенням законодавства і Конвенції. Її майно було арештовано суддею виключно з метою створення тиску на ОСОБА_1 з боку кримінальних елементів (позивача у справі № 2-2534/11), які незаконно вимагали у нього гроші, приїздили до них додому, показували ухвалу, погрожували розправою, вчиняли моральний тиск. Всі шість місяців, поки тривав незаконний арешт, вони перебували в стані постійного стресу. Такі дії судді безперечно містять ознаки кримінального правопорушення, проте за 8 років їх звернень до державних органів жодного розслідування чи перевірки не було проведено. Вони довго боялися помсти з боку кримінальних елементів і судді ОСОБА_3 , багато років жили у стані нервового напруження, були змушені вживати додаткових зусиль для організації свого життя. Вони зверталися з апеляційними скаргами на ухвалу про арешт і рішення судді ОСОБА_3, зверталися зі скаргами до правоохоронних органів, Вищою кваліфікаційної комісії суддів, Вищої ради правосуддя, їхні звернення тривали протягом восьми років, але не завершилися навіть перевіркою фактів.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 січня 2022 року в позові відмовлено.

Позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з?ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просили скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 січня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалися на те, що суд діяв упереджено, створював їм перешкоди у доступі до правосуддя, але при цьому суд не задовольнив заяву про відвід судді. Підготовче засідання було призначене на березень 2020 року, засідання було проведене, але було оголошено перерву, оскільки відповідач невчасно надав відповідь на відзив і вони не могли змоги з нею ознайомитися. Наступне засідання було призначено на 27 квітня 2020 року, вони з?явилися до суду, але прочекали на вулиці 1,5 години, оскільки їх не пропускали до приміщення суду, і до цього часу їм невідомо, чи проводилось засідання в цей день, а потім довго чекали призначення наступного засідання. Нарешті 05 липня 2021 року о 12:10 в системі «Електронний Суд» з?явився документ «Винесення дат слухань», відповідно до якого засідання призначене 05 липня 2021 року о 12 годині. До цього часу їм невідомо, хто був присутній в засіданні у цей день, які рішення там приймалися і чому їх не було запрошено.

Наступне засідання було призначене на 28 вересня 2021 року, у якому суддя робила недоречні зауваження, які стосуються її негативного, упередженого ставлення до їхнього позову, і робила висновки, які суддя не може робити до виходу в нарадчу кімнату. Всі ці коментарі супроводжувалися неетичною поведінкою представника відповідача держави Україна в особі Міністерства юстиції, на якій вони наголосили у заяві про відвід. Неналежна поведінка представника держави і незаконні висловлювання судді зафіксовані на відеозаписі засідання від 28 вересня 2021 року.

Вказували, що перешкоди у доступі до правосуддя продовжуються до цього часу, суддя не надає їм повний текст рішення і не надсилає його до Реєстру судових рішень. Під час розгляду справи суддя також демонструвала своє негативне та упереджене ставлення до них. Так, під час розгляду справи вона не захотіла виконувати ухвалу про забезпечення доказів у вигляді допиту смертельно хворого свідка. З квітня 2021 року вони добивалися допиту свідка ОСОБА_4 , чоловіка ОСОБА_2 , в чому Бориспільський суд їм відмовив, але Київський апеляційний суд зобов`язав це зробити. Ухвала про допит свідка була видана 30 червня 2021 року, однак суддя не поспішала її виконувати, і свідок помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Наголошували, що суд першої інстанції ігнорує той факт, що предметом позову є порушення конвенційних зобов?язань державних органів, а саме ст. 6, 13 Конвенції і ст. 1 Першого протоколу конвенції. Під час розгляду справи відповідачі і суддя жодного разу не згадали підстави позову. Держава Україна неналежно виконувала взяті на себе зобов`язання щодо гарантування їхніх прав, закріплених Конвенцією, зокрема права на справедливий і публічний суд та захист власності. Неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права. Також держава Україна знехтувала зобов?язаннями провести належне розслідування випадку, притягнути винних осіб до відповідальності і надати їм справедливе відшкодування. Бездіяльність держави щодо розслідування випадку, описаного в позові, триває вже 10 років.

Відповідачі у своїх відзивах наголошували тільки на відсутності порушень внутрішнього законодавства. Про це у засіданнях казала і головуюча суддя, між тим, внутрішнє законодавство має бути підпорядковане Конвенції, не суперечити їй і бути спрямованим на її захист.

Також суддя і відповідачі наполягали, що їхній позов пов`язаний із незгодою з судовим рішенням, тому їм треба було звертатися до апеляційного суду і Верховного Суду, хоча на розгляд їх апеляційної скарги на ухвалу суду про арешт майна вони чекають вже більше 10 років, а з приводу звернення до Верховного Суду головуючий суддя не пояснила, яким чином це зробити до апеляційного перегляду.

Вважали, що розглядаючи дану справу, суд повинен був, але не надав відповіді на питання, чи може суд арештовувати майно особи, яка не є учасником справи, де у матеріалах справи № 2-2534/11 є висловлювання ОСОБА_1 , що він не мав на меті передавати житловий будинок покупцю, звільнивши його, і де знаходиться їх апеляційна скарга на ухвалу про арешт майна, подана у січні 2012 року.

Від відповідача Міністерства юстиції України надійшов відзив на апеляційну скаргу,в якому відповідач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що твердження позивачів щодо невчасного вручення їм повного тексту рішення не позбавляє їх права на звернення до апеляційного суду, оскільки чинним ЦПК України передбачена можливість поновлення строку на апеляційне оскарження, і що ці обставини жодним чином не спростовують законність та обгрунтованість прийнятого судом рішення. Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що позивачі незгодні з оскаржуваним рішенням, виходячи виключно із суб`єктивних міркувань, оскільки апеляційна скарга не містить доводів, в чому полягає незаконність або необґрунтованість рішення, та як наслідок з яких підстав таке рішення має бути скасовано. Вважав рішення суду першої інстанції таким, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а апеляційну скаргу - безпідставною та необґрунтованою.

Після призначення справи до розгляду надійшов відзив на апеляційну скаргу від Київської обласної прокуратури з пропуском строку для подання відзиву, встановленого Київським апеляційним судом в ухвалі про відкриття провадження.

Поважність причин пропуску вказаного процесуального строку обґрунтована введенням воєнного стану на всій території України, відтак Київська обласна прокуратура просила суд прийняти відзив та врахувати його при ухваленні рішення.

Враховуючи, що запровадження воєнного стану є поважною причиною для поновлення процесуальних строків, апеляційний суд вважає за необхідне задовольнити клопотання та продовжити відповідачу процесуальний строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві Київська обласна прокуратура просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Посилалась на те, що позивачі повинні були надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності службової особи органу державної влади, так і докази спричинення їм моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою. Натомість, позивач звернувся до суду з позовом до прокуратури та інших про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю відповідача, яка, на його думку, полягала у наданні органами прокуратури відповіді на його звернення, зміст якої не влаштовує позивачів. За результатами розгляду звернення позивачу було надано законну та обґрунтовану відповідь, з якою останній погодився, враховуючи факт відсутність її оскарження. Підсумовуючи вищевикладене, можна зробити висновок, що Київською обласною прокуратурою жодним чином не порушено права або інтереси позивачів, а останніми не наведено жодних доводів, які б підтверджували протиправність дій органів прокуратури та її вину, наявність шкоди, а також наявність причинного зв`язку між шкодою і діями чи бездіяльністю відповідачів. Сам факт прийняття процесуального рішення судом у справі № 2-2534/11 не свідчить про завдання особі шкоди та про наявність підстав для її відшкодування. Також дисциплінарні скарги позивачів стосовно судді ОСОБА_3 залишено без розгляду.

Після призначення справи до розгляду надійшов відзив на апеляційну скаргу від Вищої ради правосуддя з пропуском строку для подання відзиву, встановленого Київським апеляційним судом в ухвалі про відкриття провадження, при цьому клопотань про продовження такого строку відповідачем у відзиві не заявлено, в зв`язку з чим відзив Вищої ради правосуддя на апеляційну скаргу не приймається апеляційним судом.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в позові про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що позивачами не доведено належними і допустимими доказами факт протиправної бездіяльності, протиправних дій та рішень відповідачів, факт заподіяння та розмір визначеної ними моральної шкоди, наявність причинного зв`язку між такими діями, бездіяльністю, рішеннями та тими душевними стражданнями, які, за твердженням позивачів, вони зазнали.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи вбачається, що на а. с. 13 т. 1 знаходиться копія ухвали судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_3 від 22 грудня 2011 року в справі № 2-2534/11, якою задоволено заяву позивача за зустрічним позовом ТОВ «Стрім-Авто» про забезпечення позову, накладено арешт на житловий будинок, розташований за адресою АДРЕСА_1 ; квартиру АДРЕСА_3 , квартиру АДРЕСА_2 , заборонено КП «Бориспільське бюро технічної інвентаризації» вчиняти будь-які дії щодо вказаного нерухомого майна.

На а. с. 14 т. 1 знаходиться копія рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області в складі головуючого судді ОСОБА_3 при секретарі ОСОБА_10 від 13 січня 2012 року в справі № 2-2534/11 за позовом ТОВ «Стрім-Авто» до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Бориспільського міського нотаріального округу Дідок В.В. про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та стягнення грошових коштів, яким позов задоволено, визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Стрім-Авто» 15 вересня 2008 року та посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Дідок В.В., стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Стрім-Авто» грошові кошти в розмірі 650000 грн. та судовий збір 2823 грн.

На а. с. 15 - 16 т. 1 знаходиться копія рішення Апеляційного суду Київської області від 29 травня 2012 року в справі № 22ц-1871/12, якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2012 року в справі № 2-2534/11 задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

На а. с. 17 т. 1 знаходиться копія ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області в складі головуючого судді ОСОБА_3 при секретарі ОСОБА_10 від 02 липня 2012 року в справі № 2-2534/11, якою скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 грудня 2011 року в зв`язку зі скасуванням апеляційним судом рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2012 року і відсутністю необхідності в забезпеченні позову.

На а. с. 18 т. 1 знаходиться копія витягу про державну реєстрацію прав на нерухоме майно за адресою АДРЕСА_4 згідно якого 28 листопада 2011 року прийнято рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 09 листопада 2011 року.

На а. с. 19 т. 1 знаходиться копія договору купівлі-продажу квартири від 21 жовтня 2011 року, укладеного ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , за умовами якого на користь ОСОБА_5 відчужено квартиру АДРЕСА_3 .

На а. с. 20 т. 1 знаходиться роздрукований скрін-шот веб-сторінки http://kiev.pravda.com.ua/news/4fb664572e70e/ з опублікованою 18 травня 2012 року інформацією про те, що помічника судді Апеляційного суду спіймали на хабарі.

На а. с. 21 т. 1 знаходиться роздрукований скріншот веб-сторінки Єдиного державного реєстру судових рішень з результатами пошуку від 15 грудня 2020 року за номером справи 2-2534/11, згідно яких Бориспільським міськрайонним судом Київської області оприлюднено три ухвали від 23 грудня 2011 року, 15 квітня 2014 року та 18 вересня 2014 року.

На а. с. 22 т. 1 знаходиться роздрукований скріншот веб-сторінки Єдиного державного реєстру судових рішень з результатами пошуку від 15 грудня 2020 року за назвою позивача «стрім-авто», згідно яких Бориспільським міськрайонним судом Київської області оприлюднено ухвалу від 23 грудня 2011 року, а Апеляційним судом Київської області оприлюднено рішення від 19 червня 2012 року.

На а. с. 23 т. 1 знаходиться копія пояснень ОСОБА_1 щодо його наміру виконання зобов`язань по договору, укладеного з позивачем ТОВ «Стрім-Авто».

На а. с. 24 т. 1 знаходиться копія статті в газеті «Найболючіші питання» щодо пошуку забудовників.

На а. с. 25 т. 1 знаходиться копія першої сторінки апеляційної скарги ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 , на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 грудня 2011 року про забезпечення позову в цивільній справі № 2-2534/11, з відміткою про прийняття її Бориспільським міськрайонним судом Київської області 27 січня 2012 року та резолюцією «В апеляційний суд Київської області».

На а. с. 26 - 27 т. 1 знаходиться копія листа Бориспільської міжрайонної прокуратури Київської області від 23 березня 2012 року № 1777 у відповідь на звернення ОСОБА_1 щодо законності рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2012 року, згідно якого вказане рішення не набрало законної сили в зв`язку з його оскарженням в апеляційному порядку, повідомлено, що згідно з інформацією суду, 21 лютого 2012 року справу направлено до Апеляційного суду Київської області; повідомлено, що підстав для представництва інтересів заявника в порядку ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» не вбачається.

На а. с. 28 т. 1 знаходиться копія листа Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 05 липня 2012 року на ім?я ОСОБА_1 , судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_3, згідно якого ВККС України розглянуто звернення ОСОБА_1 щодо можливих порушень суддею вимог чинного законодавства; за результатами розгляду звернення підстав для дисциплінарної відповідальності та відкриття дисциплінарної справи щодо судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_3 не встановлено, тому рішенням ВККС України від 04 липня 2012 року відмовлено у відкритті дисциплінарної справи стосовно вказаного судді на підставі ст. 83 - 86 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

На а. с. 29 т. 1 знаходиться копія листа прокуратури Київської області від 20 липня 2012 року № 05/1-1197 вих-12 на ім?я Бориспільського міжрайонного прокурора та ОСОБА_1 , яким направлено для проведення перевірки звернення ОСОБА_1 щодо законності дій ТОВ «Стрім-авто», судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_3 та інших питань з подальшим повідомленням заявника та прокуратури області у встановлений законом термін.

На а. с. 30 т. 1 знаходиться копія листа прокуратури м. Києва від 15 травня 2013 року № 21/3-30 вих-13 на ім?я ОСОБА_1 , згідно якого прокуратурою м. Києва розглянуто його заяву від 08 квітня 2013 року про надання інформації щодо перебування у провадженні прокуратури м. Києва кримінальної справи відносно помічника судді Апеляційного суду Київської області; повідомлено, що у провадженні відділу розслідування корупційних кримінальних правопорушень прокуратури м. Києва кримінальна справа за фактом одержання хабара помічником судді Апеляційного суду Київської області за позитивне вирішення питання по цивільній справі № 22ц-1871/12, ТОВ «Стрім-Авто» проти ОСОБА_1 , не перебувала, до суду для розгляду по суті не направлялась та провадженням не закривалась.

На а. с. 32 т. 1 знаходиться копія ухвали члена Третьої Дисциплінарної палати ВРП ОСОБА_11 від 12 червня 2020 року № 3266/0/18-20 за скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на дії судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_3, якою скарги залишено без розгляду в зв`язку з тим, що станом на 29 вересня 2016 року сплив строк притягнення судді до дисциплінарної відповідальності за фактами, викладеними у скарзі, крім того, скарги не стосуються дій судді, визначених у ст. 3 Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні».

На а. с. 33 т. 1 знаходиться копія листа Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, від 02 жовтня 2020 року № Б-9630/40/02-2020 вих, за заявою ОСОБА_1 щодо можливих протиправних дій судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_3, згідно якого заява не містить відомостей про вчинення злочину, відповідно до поняття, визначеного ст. 11 КК України, в зв`язку з чим підстави для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на даний час відсутні; роз`яснено положення ч. 5 ст. 214 КПК України, ч. 1 ст. 106 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», проінформовано, що відповідно до рішення Конституційного Суду України № 6-рп від 23 травня 2001 року процесуальні акти та дії суддів, які стосуються, зокрема, порушення і відкриття справ, підготовки їх до розгляду, судовий розгляд справ та прийняття по них судових рішень належить до сфери правосуддя та можуть бути оскаржені лише в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України.

На а. с. 47 т. 1 знаходиться диск з відсканованими матеріалами справи № 22ц-1871/12.

На а. с. 92 - 93 т. 1 знаходиться копія виписки з медичної карти ОСОБА_2 від 29 травня 2018 року, копія медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_2 .

На а. с. 94 - 96 т. 1 знаходяться копії консультативних висновків психіатра щодо пацієнта ОСОБА_1 від 21 листопада 2019 року, 10 вересня 2020 року, 21 січня 2021 року.

На а. с. 131 т. 1 знаходиться довідка завідуючої архівним підрозділом Бориспільського міськрайонного суду від 31 березня 2021 року, якою повідомлено, що згідно акту № 1 від 28 грудня 2019 року матеріали справи № 22ц-1871/12 були відібрані для знищення, як такі, що не мають науково-істотичної цінності та втратили практичне значення.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Предметом спору у справі, яка переглядається, є стягнення з держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Київської обласної прокуратури, Державного бюро розслідувань, Вищої Ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України солідарно моральної шкоди за порушення конвенційних зобов`язань, зокрема ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що виявилося у протиправному арешті їхнього майна, винесенні сфальсифікованого судового рішення по справі № 2-2534/11, протиправної бездіяльності щодо нерозгляду апеляційної скарги на арешт майна по справі № 2-2534/11, протиправної бездіяльності щодо нерозслідування обставин випадку протягом тривалого часу.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені частиною сьомою статті 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою та п`ятою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до ч. 5 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу кримінального правопорушення за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

За відсутності підстав для застосування частини першої та п`ятої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.

При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.

Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 25 січня 2021 року у справі № 227/4410/19 (провадження № 61-9407св20), від 22 березня 2021 року у справі № 203/1067/19 (провадження № 61-23293св19), від 25 березня 2021 року у справі № 227/3052/19 (провадження № 61-22337св19).

Апеляційний суд погоджується з правильними висновками суду першої інстанції, що будь-яких належних і допустимих доказів того, що власникам майна, зокрема позивачам, було спричинено будь-яку шкоду внаслідок вжитих судом заходів забезпечення позову на підставі ухвали від 22 грудня 2011 року, суду надано не було, як і доказів того, що така ухвала була фактично пред`явлена до виконання, та протягом зазначеного в позові періоду з дати постановлення ухвали 22 грудня 2011 року по 02 липня 2012 року право власності позивачів було реально обмежено, зокрема право власності позивача ОСОБА_2 , яка брала участь у розгляді справи № 2534/11 як представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 . Зокрема, будь-яких належних і допустимих доказів того, що представники ТОВ «Стрім-Авто» або інші особи, використовували ухвалу суду про вжиття заходів забезпечення позову в якості тиску на позивачів, вчиняли інші зазначені позивачами протиправні дії, суду надано не було та не зазначено джерел їх здобуття.

З огляду на встановлені судом першої інстанції обставини, що в матеріалах справи відсутні докази фактичного пред`явлення ухвали від 22 грудня 2011 року до виконання і реальне обмеження прав позивачів, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не звернуто увагу на підстави та предмет позову, а саме на порушення відповідачем - Державою Україна ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якого кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном;ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Крім того, апеляційний суд враховує, що позивач ОСОБА_1 був вправі і не був позбавлений можливості звернутися до суду відповідно до вимог ст. 154 ЦПК України з заявою про скасування заходів забезпечення позову в частині арешту, накладеного на майно інших осіб (в редакції, чинній на момент спірних правовідносин).

Судом першої інстанції зроблено правильний висновок, з яким погоджується апеляційний суд, що лише факт того, що подана 27 січня 2012 року від імені та в інтересах ОСОБА_1 його представником ОСОБА_2 апеляційна скарга на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду від 22 грудня 2011 року про забезпечення позову в цивільній справі №2-2534/11 не була розглянута Апеляційним судом Київської області під час розгляду апеляції позивачів на рішення Бориспільського міськрайонного суду від 12 січня 2012 року у цій же справі, не доводить тієї обставини, що позивачам була завдана будь-яка, в тому числі зазначена ними моральна шкода.

В контексті положень ст. 3 ЦПК України (в редакції, чинній станом на час спірних правовідносин), відповідно до якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, судом першої інстанції обгрунтовано звернуто увагу, що з апеляційною скаргою на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду від 22 грудня 2011 року звернувся лише позивач ОСОБА_1 ; натомість інші особи, на майно яких було накладено арешт відповідною ухвалою суду, на власний розсуд не скористалися таким процесуальним правом.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачі, як безпосередні учасники вищевказаної цивільної справи №2-2534/11, яка перебувала в провадженні як Бориспільського міськрайонного суду Київської області так Апеляційного суду Київської області не були позбавлені права та можливості доступу до справи та до суду, зокрема позивач ОСОБА_1 через своїх уповноважених представників, в тому числі позивача у даній справі ОСОБА_2 , брав участь у судовому розгляді справи №2-2534/11 як в суді першої так і в суді апеляційної інстанції, проте, питання про розгляд апеляційним судом вищезазначеної апеляційної скарги від 27 січня 2012 року на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду від 22 грудня 2011 року про забезпечення позову в цивільній справі №2-2534/11 з моменту скасування апеляційним судом рішення Бориспільського міськрайонного суду у травні 2012 року по цей час позивачі не порушували.

Виходячи з вищевикладеного, правильними є висновки суду першої інстанції, що наведені обставини спростовують будь-які доводи позивачів про те, що їхні права були порушені протиправним арештом їх майна та шляхом створення перешкод у доступі до суду щодо нерозгляду апеляційної скарги, а також твердження, що внаслідок цього була заподіяна моральна шкода.

Враховуючи встановлені судом обставини, не спростовані доводами апеляційної скарги, апеляційний суд не погоджується з необґрунтованими доводами позивачів про порушення їх права на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, передбачене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В частині підстав позову щодо порушення прав позивачів в зв`язку з ухваленням Бориспільським міськрайонним судом сфальсифікованого судового рішення по справі №2-2534/11, судом першої інстанції правильно встановлено, що належних і допустимих доказів цих обставин в розумінні ч.2 ст.78 ЦПК України суду надано не було.

Як визнано позивачами, вирок суду, яким встановлено факт ухвалення Бориспільським міськрайонним судом Київської області завідомо неправосудного рішення у зазначеній цивільній справі справи №2-2534/11, отримання суддями чи працівниками судів неправомірної вигоди за ухвалення таких рішень на користь ТОВ «Стрім-Авто», відсутній, а долучені до матеріалів цивільної справи докази, зокрема інформація щодо затримання помічника судді Апеляційного суду Київської області на хабарі від 18 травня 2012 року (т.1 а.с.20) є неналежними і недопустимими доказами.

Відповідно до вимог ч.2 ст.106 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» скасування або зміна судового рішення не має наслідком дисциплінарну відповідальність судді, який брав участь у його ухваленні, крім випадків, коли скасоване або змінене рішення ухвалено внаслідок умисного порушення норм права чи неналежного ставлення до службових обов`язків.

Порядок притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, строки, протягом яких суддя може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності визначені вищевказаним Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Судом першої інстанції встановлено, що як вбачається з долученої позивачами копії листа від 05 липня 2012 року №8вк-1710/12, підписаного від імені члена Вищої кваліфікаційної комісії судді України Віхрова В.В., вказаним листом позивача ОСОБА_1 повідомлено, що ВККСУ було розглянуто його звернення щодо можливих порушень суддею Бориспільського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_3 вимог чинного законодавства та за результатами розгляду підстав для дисциплінарної відповідальності та відкриття дисциплінарної справи щодо судді не встановлено, тому рішенням Вищої кваліфікаційної комісії судді України від 4 липня 2012 року відмовлено у відкритті дисциплінарної справи на підставі ст.ст.83-86 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в чинній на той час редакції Закону №2453-VI від 7 липня 2010 року).

Будь-яких належних і допустимих доказів, що вказане рішення було прийнято з порушенням вимог чинного законодавства, позивачами суду надано не було.

Також встановлено, що відповідно до ухвали члена Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя ОСОБА_11 від 12 червня 2020 року №3266/0/18-20 скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 стосовно судді Бориспільського міськрайонного суд Київської області ОСОБА_3 залишено без розгляду про що повідомлено заявників, зокрема ОСОБА_2 , листом від 18 червня 2020 року (а.с.31,33 т. 1).

За змістом вищевказаної ухвали членом Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя ОСОБА_6 встановлено, що до Вищої ради правосуддя 5 червня 2020 року надійшли дисциплінарні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на дії судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_3, у яких заявники висловлюють незгоду з ухвалою судді від 22 грудня 2011 року та рішенням цього ж судді від 13 січня 2012 року (т.1 а.с.32).

Як зазначено в ухвалі, відповідно до ч.11 ст.109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» дисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці чи здійснення відповідного дисциплінарного провадження. Дисциплінарні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 надійшли до Вищої ради правосуддя 05 червня 2020 року та стосуються подій, які мали місце 22 грудня 2011 року та 13 січня 2012 року. Таким чином, станом на 29 вересня 2016 року сплив строк притягнення судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності за фактами, викладеними у скарзі.

Судом першої інстанції встановлено, що дане вищевказані рішення відповідачів, а також бездіяльність Вищої ради правосуддя позивачами не оскаржувалось.

Будь-яких належних і допустимих доказів того, що рішення Вищої ради правосуддя, яке було ухвалено за результатами розгляду скарг ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , було прийнято з порушенням вимог чинного законодавства, суду надано не було.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що доводи позивачів про протиправну бездіяльність Вищої ради правосуддя є безпідставними.

Судом першої інстанції надано належної оцінки аргументам, наведеним в позові ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про те, що вони протягом восьми років зверталися до державних органів з заявами про порушення їх прав, звертали увагу на корупційний вплив на суддів Бориспільського міськрайонного суду Київської області та Апеляційного суду Київської області, і зроблено правильний висновок, з яким погоджується апеляційний суд, що такі твердження позивачів є очевидно необґрунтованими, оскільки долучені до позовної заяви документи не підтверджують таких тверджень.

Згідно з долученоюкопією листа Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Києві від 02 жовтня 2020 №Б-9630/ко/02-2020вих. (а.с.91 т. 1), адресованого ОСОБА_1 на його заяву (вх. №Б-9630/ко) щодо можливих протиправних дій судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_3 , який є єдиними підтвердженням такого звернення, повідомлено, що вивчивши викладені у заяві твердження встановлено, що вони не містять відомостей про вчинення злочину, відповідно до поняття, визначеного ст.11 КК України, у зв`язку з чим підстави для винесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на даний час відсутні. Також роз`яснено, що порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності під час досудового розслідування, передбачений Главою 26 КПК України.

Позивачі своїм правом на оскарження дій або бездіяльності Державного бюро розслідувань не скористалися, належних і допустимих доказів того, що повідомлені заявниками обставини містять ознаки кримінального правопорушення та підлягали розслідуванню в порядку, визначеному КПК України, не надали, як і належних доказів того, щодо відповідачем Державним бюро розслідувань була допущена протиправна бездіяльність та заподіяна шкода, зокрема моральна, позивачам.Такими єдиними належними і допустимими доказами є ухвала слідчого судді, яка постановлена за результатами розгляду скарги, та вирок суду, який постановлений за результатами розгляду кримінального провадження.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано визнав доводи позивачів, які не скористалися своїм правом на оскарження бездіяльності органу досудового розслідування та не дотримались встановленого чинним законодавством України порядку доведення фактів вчинення кримінального правопорушення (злочину), непереконливими і такими, що не ґрунтуються на чинному законодавстві.

Належних і допустимих доказів того, що позивачі були обмежені у доступі до суду для відновлення своїх прав, які позивачі вважали порушеними, суду надано не було.

До аналогічних правильних висновків суд першої інстанції дійшов, аналізуючи докази звернення позивачів до органів прокуратури.

Так, на підтвердження фактів звернення до Бориспільської міжрайонної прокуратури Київської області (після реорганізації - Бориспільська окружна прокуратура Київської області) та Прокуратури Київської області позивачами надано копії двох листі, обидва з яких адресовані ОСОБА_1 .

Судом першої інстанції було встановлено, що листом від 23березня 2012 року №1777 вих. Бориспільська міжрайонна прокуратура повідомила ОСОБА_7 про те, що розглянула його звернення щодо законності рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2012 рокуу справі №2/1005/142/2012 за позовом ТОВ «Стрім-Авто» до заявника, третя особа - приватний нотаріус Бориспільського нотаріального округу Дідок В.В., про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та стягнення грошових коштів.При цьому зазначено, що вищенаведене рішення не набрало законної сили, у зв`язку з його оскарженням в апеляційному порядку, та що згідно з інформацією Бориспільського міськрайонного суду 21.02.2012 цивільну справі №2/1005/142/2012 направлено до апеляційного суду Київської області.

Також встановлено, що листом №05/1-1197 вих.12 від 20 липня 2012 року, направленим ОСОБА_1 для відома, звернення останнього щодо законності дій ТОВ «Стрім-Авто», судді Бориспільського міськрайонного суду ОСОБА_3 та з інших питань прокуратурою Київської області було направлено Бориспільському міжрайпрокурору ОСОБА_8 для перевірки та, за наявності підстав, для вжиття вичерпних заходів прокурорського реагування, в тому числі в порядку ст.36-1 Закону України «Про прокуратуру», та про результати перевірки звернення повідомити заявника та інформувати прокуратуру області (а.с.87 т. 1).

Як вбачається з наданих представником Київської обласної прокуратури роздруківок з Єдиної системи статистики та аналізу роботи органів прокуратури України, введеної в дію згідно з наказом Генерального прокурора України від 28 грудня 2011 року №123 (а.с.73-75 т. 3), на розгляді в Бориспільській міжрайонній прокуратурі знаходилось звернення ОСОБА_1 щодо законності дій судді Бориспільського суду, яке надійшло 30 липня 2012 року, та за яким 30 серпня 2012 року було прийнято «інше рішення (в т.ч. дано роз`яснення)».

Як визнано позивачами, в липні 2012 року ОСОБА_1 безпосередньо до Бориспільської окружної прокуратури з іншими зверненнями не звертався.

Судом першої інстанції вірно враховано, що з моменту вищевказаного звернення ОСОБА_1 до прокуратури Київської області в липні 2012 року на дату звернення позивачів до суду з даним позовом пройшло понад 8 років, а також, що будь-яких належних і допустимих доказів того, що позивачі раніше, зокрема у спосіб, визначений законом, оскаржували бездіяльність Бориспільської міжрайонної прокуратури Київської області та Київської обласної прокуратури щодо нерозгляду вищезазначеного звернення ОСОБА_1 , суду надано не було.

Суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу, що самих звернень, з якими позивач ОСОБА_1 звертався до Бориспільської окружної прокуратури та до Прокуратури Київської області у березні-липні 2012 року, позивач суду не надав, а тому будь-які доводи позивачів про те, що у відповіді Бориспільської окружної прокуратури не було жодної згадки про повідомлені ними обставини незаконного впливу на суддю і сфальсифіковані рішення, слід визнати необґрунтованими і недоведеними.

Судом першої інстанції зроблено правильні висновки, що позивачі не були обмежені у доступі до суду для оскарження бездіяльності Державного бюро розслідувань, прокурора у спосіб та строки, визначені ст.303,304 КПК України, та, відповідно, надати суду належні і допустимі докази, що їх права були порушені, і доказів протилежного суду надано не було.

Крім того, судом вірно звернуто увагу, що жодних доказів звернень позивачаОСОБА_2 до вищезазначених правоохоронних органів (Державного бюро розслідувань, органів прокуратури), позивачі не надали, а долучені докази свідчать про те, що відповіді надавалися на виключно на звернення ОСОБА_1 (а.с.84,87,88,91 т. 1).

З урахуванням викладеного, доводи позивача ОСОБА_1 щодо залишення без розгляду їх з позивачем ОСОБА_2 звернень суд першої інстанції правильно визнавнеобґрунтованими і недоведеними, а аналогічні доводи позивача ОСОБА_9 , яка взагалі не зверталася до відповідачів із зазначеними в позовній заяві зверненнями, окрім як до Вищої ради правосуддя, необґрунтованими та очевидно безпідставними.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд не може погодитись з доводами апеляційної скарги щодо порушення Державою Україна їх права, гарантованого ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

З урахуванням встановлених судом фактичних обставин справи, суд першої інстанції дійшов до висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що позивачами не доведено заявлені позовні вимоги, оскільки не доведено належними і допустимими доказами факт протиправної бездіяльності, протиправних дій та рішень відповідачів, факт заподіяння та розмір визначеної ними моральної шкоди, та наявність причинного зв`язку між такими діями, бездіяльністю, рішеннями та тими душевними стражданнями, які за твердженнями позивачів, вони зазнали.

Апеляційний суд враховує, що в матеріалах справи відсутні докази завдання позивачам моральної шкоди у вигляді негативних емоційних переживань, які у позивача ОСОБА_2 виражені в почутті знервованості, невпевненості у власних силах, емоційній пригніченості та виснаженні, переслідуванні відчуттям страху і тривоги, безсонні, головних болях, розвитку астенічного синдрому; в позивача ОСОБА_1 - емоційна пригніченість, хронічна втома, безсоння, тривожність, роздратованість, які згодом дали початок тривалому депресивному розладу.

Ззначені обставини не підтверджені відповідною медичною документацією, висновками медико-психологічних експертиз тощо.

Апеляційний суд враховує, що позивачами надано копію виписки з медичної карти ОСОБА_2 за 29 травня 2018 року, згідно якої у неї діагностовано кардіосклероз, гіпертонічну хворобу ІІ ступеню, астенічний синдром (а. с. 92), а також копії консультативних висновків психіатра відносно пацієнта ОСОБА_1 за 21 листопада 2019 року, 10 вересня 2020 року, 21 січня 2021 року, згідно яких діагностовано депресивний розлад (а. с. 94 - 96 т. 1).

Разом із тим, докази, якими підтверджується стан здоров`я позивачівдо настання подій, викладених в позові, що надало б можливість наявності або відсутності негативних змін, в матеріалах справи відсутні.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції діяв упереджено, створював позивачам перешкоди у доступі до правосуддя, але при цьому не задовольнив заяву про відвід судді, апеляційний суд враховує наступне.

Упередженість та створення судом перешкод у доступі до правосуддя позивачі обґрунтовують тим, що в судовому засіданні, що проводилось в березні 2021 року (в апеляційній скарзі зазначено березень 2020 року, що є очевидною опискою, з огляду на дату розподілу справи 29 грудня 2020 року), була оголошена перерва; 27 квітня 2021 року позивачів не допустили до приміщення суду та завчасно не повідомили про те, що наступне судове засідання було призначене на 05 липня 2021 року, ці обставини перешкодили позивачам були присутніми в судових засіданнях, призначених на 27 квітня 2021 року та 05 липня 2021 року. Крім того, у судовому засіданні, що проводилось 28 вересня 2021 року, суд робив позивачам недоречні зауваження, висловлювала висновки по суті справи, намагалась перекрутити зміст доводів пред`явленого позову, що супроводжувалося недопустимою поведінкою представника відповідача (сміхом), однак жодного зауваження судом йому зроблено не було. Під час розгляду інших справ ця ж головуюча суддя також демонструвала своє негативне і упереджене ставлення, оскільки не виконувала ухвалу про забезпечення доказів у вигляді допиту свідка, поки той не помер.

Вказують, що перешкоди у доступі до правосуддя продовжуються і до цього часу, оскільки суд не надає їм повний текст рішення і не надсилає його до Єдиного державного реєстру судових рішень, хоча судові рішення у інших справах суддею оприлюднюються.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:1) керує ходом судового процесу;2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Стандарт безсторонності ґрунтується насамперед на тому, що судді мають розглядати справи на основі фактів та згідно з законом, без жодних обмежень, неналежного впливу, спонукання, тиску, погроз чи втручань, прямих чи непрямих, з будь-чийого боку або з будь-якої причини. Також неупередженість стосується способу мислення або ставлення суду до питань і сторін у конкретній справі. Тож слово «неупереджений» передбачає виключення (усунення) розумних та обґрунтованих сумнівів щодо упередженості судді, як реальної, так і суб`єктивної.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини обґрунтованість підстав для надання висновку щодо безсторонності суду для мети пункту 1 статті 6 Конвенції має встановлюватися згідно з «об`єктивним критерієм», який передбачає, що встановлення наявності упередженості суду (суддів) має бути визначено окремо від поведінки судді, тобто, має бути з`ясовано, чи є очевидні факти, що можуть поставити під сумнів його безсторонність. Своєю чергою вирішальне значення має саме наявність відповідних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які свідчать про обґрунтованість сумніву в неупередженості суду, а позиція зацікавленої сторони є важливою, але не вирішальною;«суб`єктивним критерієм», який вимагає оцінки реальних дій окремого судді під час розгляду конкретної справи і тільки після встановлення фактів у поведінці судді, які можна кваліфікувати як прояв упередженості, можливо поставити під сумнів його безсторонність.

Отже, для підтвердження порушення (або можливого порушення) суддею принципу неупередженості, заявнику потрібно довести наявність відповідних зазначених вище суб`єктивних та/або об`єктивних елементів стандарту неупередженості (зокрема, але не винятково, йдеться про такі ознаки, як особисте переконання та поведінка конкретного судді, що вказують на його безпосередню зацікавленість у результатах розв`язання справи, неналежне забезпечення конкретним судом та його складом, визначеним для розгляду справи, дотримання процесуальних прав і свобод сторін та осіб, які беруть участь у справі, тощо).

Відповідно до ч. 4 ст. 36 ЦПК України незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 214 ЦПК України головуючий відповідно до завдання цивільного судочинства керує ходом судового засідання, забезпечує додержання послідовності і порядку вчинення процесуальних дій, здійснення учасниками судового процесу їх процесуальних прав і виконання ними обов`язків, спрямовує судовий розгляд на забезпечення повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, усуваючи із судового розгляду все, що не має істотного значення для вирішення справи.У разі виникнення заперечень у будь-кого з учасників справи, а також свідків, експертів, спеціалістів, перекладачів щодо дій головуючого ці заперечення заносяться до протоколу судового засідання і про їх прийняття чи відхилення суд постановляє ухвалу.

Зі змісту протоколу судового засідання від 30 березня 2021 року (а. с. 125 - 126 т. 1) вбачається, що у підготовчому засіданні було оголошено перерву саме для того, щоб ОСОБА_2 та ОСОБА_1 скористались правом на подачу відповіді на відзив, відтак дії суду узгоджуються з п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України, відповідно до якого суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Зі змісту протоколів судових засідань від 27 квітня та 05 липня 2021 року (а. с. 146, 148 т. 1) вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 дійсно були відсутні в цих судових засіданнях, однак дії посадових осіб Бориспільського міськрайонного суду Київської області, які здійснювали контрольно-пропускний режим, а також дії секретаря судового засідання, до повноважень якого відносилось направлення судових повісток учасникам справи, не свідчать про упередженість та необ`єктивність судді.

Крім того, в протоколі судового засідання від 28 вересня 2021 року (а. с. 225 - 228 т. 2) відсутні відомості про оголошення позивачами зауважень на дії головуючого.

Думка судді щодо того чи іншого процесуального питання, навіть висловлена нею публічно в судовому засіданні, відповідно до ч. 4 ст. 36 ЦПК України, не могла бути достатньою підставою для відводу.

Не підтверджуються будь-якими доказами та відхиляються апеляційним судом посилання апеляційної скарги на негативне та упереджене ставлення головуючої судді під час розгляду інших справ за їхньої участі, зокрема, невиконання нею ухвали про забезпечення доказів у вигляді допиту свідка, а також припущення позивачів щодо намагання судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області захистити іншого суддю цього ж суду ОСОБА_3 , з яким вона підтримує дружні стосунки і бере участь у багатьох засіданнях.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що судом не видається повного тексту рішення і не оприлюднюється в Єдиному державному реєстрі судових рішень, апеляційний суд враховує, що дійсно, до Єдиного державного реєстру судових рішень повний текст рішення в справі № 359/10317/20 надіслано судом 18 березня 2022 року, оприлюднено 22 березня 2022 року, при цьому повний текст рішення виготовлено 24 січня 2022 року.

Разом із тим, на а. с. 99 т. 3 знаходиться копія супровідного листа Бориспільського міськрайонного суду Київської області, яким копія рішення направлена всім учасникам справи одночасно, відтак доводи позивачів в цій частині апеляційної скарги щодо упередженості судді також є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги, що повний текст рішення не було направлено позивачам, незважаючи на їх численні звернення до суду, спростовуються матеріалами справи, в яких відсутні будь-які заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про видачу їм копії рішення.

Апеляційний суд враховує, що позивачі скористалися правом на відвід та подали заяву про відвід судді, розглянуту в порядку, визначеному ст. 33, 40 ЦПК України, та в задоволенні заяви про відвід ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області в складі головуючого судді Борця Є.О. відмовлено (а. с. 14 - 16 т. 3).

Таким чином, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції неповністю з?ясував обставини, що мають значення для справи, не зробив висновки у відповідності до обставин справи та невірно застосував норми матеріального і процесуального права, ухвалив необґрунтоване і незаконне рішення.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди з судовим рішенням і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 15 вересня 2022 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.