Провадження № 22-ц/802/282/22 Категорія: 68 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,

з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 грудня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом.

Покликався на ті обставини, що з 14 вересня 2007 року по 29 линя 2017 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_4 . За час перебування у шлюбі ними за спільні кошти, на підставі договору купівлі-продажу від 04 червня 2015 року, було придбано квартиру АДРЕСА_1 .

У договорі купівлі-продажу покупцем вказана лише відповідач.

Крім того, позивач зазначав, що згоди про добровільний поділ квартири, яка зареєстрована за відповідачем ОСОБА_4 , вони дійти не можуть. Остання чинить йому перешкоду у користуванні цим майном, позбавила його доступу у саму квартиру, змінивши вхідний замок.

Вказуючи на те, що зазначена квартира була придбана за їх спільні з відповідачем кошти та в період перебування з нею у шлюбі, позивач ОСОБА_3 просив суд визнати однокімнатну квартиру, загальною площею 32,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , спільною сумісною власністю ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та провести її розподіл. Визнати за ним та відповідачем ОСОБА_4 право власності по 1/2 частці даної квартири. Стягнути з відповідача на свою користь понесені по справі судові витрати.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 грудня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним і необгрунтованим, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просив оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, неправильно визначив початок перебігу строку позовної давності до спірних правовідносин, помилково вважав його пропущеним, і як наслідок безпідставно відмовив у позові з цих підстав.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_2 , вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із пропуском трирічного строку позовної давності, встановленого ст. 72 СК України, про застосування наслідків спливу якої було заявлено відповідачем та її представником.

Проте погодитись з такими висновками суду неможна.

Встановлено, що позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 14 вересня 2007 року, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 липня 2017 року розірвано ( а.с. 12-13 ).

Крім того, встановлено, що під час проживання у шлюбі, ними за спільні кошти було придбано квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , і ця обставина підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 04 червня 2015 року, посвідченим приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Усік А. М. та зареєстрованим в реєстрі за № 781 ( а.с. 66-69 ).

Згідно підпункту 5.5 пункту 5 «Заяви та гарантії» цього договору, даний договір посвідчений зі згоди чоловіка покупця - ОСОБА_3 , викладеної у вигляді відповідної заяви, справжність підпису на якій засвідчено 04 червня 2015 року Усік А. М. , приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області за р. №775.

Угоди про добровільний поділ квартири, що є спільною сумісною власністю подружжя, між сторонами не досягнуто.

Також, із пояснень, даних позивачем ОСОБА_3 під час розгляду справи в суді першої інстанції, встановлено, що навесні 2020 року він не зміг зайти у спірне житло по причині зміни замків на вхідних дверях квартири, у якій проживає його бувша дружина. Як вбачається з матеріалів справи, наведена обставина відповідачем ОСОБА_4 , в ході судового розгляду справи, спростована не була.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із частиною першою статті 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з частиною першою статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Частинами першою та другою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частинами 1-3 ст. 372 ЦК України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно з частиною першою статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

За наведених вище обставин та врахувавши зазначені норми матеріального права, на думку колегії суддів, суд першої інстанції зробив вірний висновок про те, що квартира, яка є предметом даного спору, являється спільно нажитим майном бувшого подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , тобто їх спільною сумісною власністю, частки яких у цьому майні є рівними.

Разом з тим, колегія суддів вважає, суперечливими і такими, що не відповідають встановленим обставинам справи твердження суду першої інстанції, викладені ним в оскаржуваному рішенні, про те, що перебіг строків позовної давності на звернення позивача ОСОБА_3 із позовними вимогами про поділ майна подружжя слід обраховувати в загальному порядку з дати розірвання шлюбу з відповідачем.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки.

Частиною 2 ст. 72 СК України передбачено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що трирічний строк позовної давності для вимог про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, застосовується, коли ці вимоги заявлені після розірвання шлюбу і обчислюються починаючи з дня, коли котрийсь із подружжя дізнався або повинен був дізнатись про порушення його права на це майна саме після розірвання шлюбу.

Оскільки, як слідує з матеріалів справи, позивач ОСОБА_3 після розірвання шлюбу з відповідачем ОСОБА_4 29 липня 2017 року, про порушення свого права спільної сумісної власності на спірну квартиру дізнався навесні 2020 року, коли не зміг зайти у житло, а з даним позовом звернувся до суду 06 липня 2021 року, то трирічний строк позовної давності ним пропущений не був.

Отже, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, зробив невірний висновок про пропущення позивачем строку позовної давності та безпідставно відмовив йому у задоволенні позову з цих підстав.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції як таке, що прийняте з неповним з`ясуванням обставин справи, невідповідністю висновків, викладених ним у рішенні, обставинам справи і як наслідок неправильним застосуванням норм матеріального права, в силу вимог ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 грудня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити.

Визнати однокімнатну квартиру загальною площею 32,3 м.кв., житловою площею 16,7 м.кв., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

В порядку поділу майна подружжя, визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири, що за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати по справі у розмірі 2794 грн 71 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді