КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 372/2131/20 Головуючий у суді першої інстанції - Висоцька Г.В.
Номер провадження № 22-ц/824/5085/2022 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником Матюшенковим Дмитром Вікторовичем , на рішення Обухівського районного суду Київської області від 03 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та

за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, в якому просила поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя наступним чином: визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 44,75 квадратних метрів.

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що з 25 листопада 2017 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Вказувала, що перебуваючи у шлюбі, 05 грудня 2017 року на підставі договору-купівлі продажу сторонами за спільні кошти було набуто нерухоме майно, а саме спірна квартира. Підписантом такого договору виступив відповідач по справі ОСОБА_1 , а вона, в свою чергу, надала свою письмову згоду на купівлю квартири.

Враховуючи те, що сторони не можуть дійти згоди щодо поділу майна, оскільки відповідач заперечує, що спірна квартира є спільною власністю подружжя, ОСОБА_3 була змушена звернутись до суду даним позовом.

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю та просив суд визнати за ним право особистої приватної власності на спірну квартиру.

ОСОБА_1 наголошував, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не лише фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна.

Вказував, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти у розмірі 517085 грн, а джерело його доходів підтверджується працею в Сполучених Штатах Америки та відповідним довідками про доходи, банківською довідкою про перерахування коштів.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 03 грудня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 44,75 квадратних метрів. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 3 844,65 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 2250 грн., а всього 6094, 65 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - Матюшенков Д.В. подав апеляційну скаргу, в якій повторно наголошує, що спірна квартира купувалась за особисті грошові кошти відповідача за первісним позовом, а позивачка на купівлю квартири ніяких коштів не надавала.

Крім того, вказує, що під час перебування у шлюбі ОСОБА_3 жодного разу не повідомляла чоловіка про укладення договорів позики та отримання нею в борг грошових коштів у вказаних в них осіб, а він своєї згоди на вчинення таких правочинів, як подружжя, не надавав.

Апелянт вказує, що від укладення шлюбу до придбання спірної квартири минуло 10 днів, а за вказаний незначний період подружжя не встигло отримати спільний дохід, тому на придбання квартири були витрачені його особисті кошти.

Враховуючи викладене, адвокат Матюшенко Д.В. просить апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити зустрічні позовні вимоги. Вирішити питання розподілу судових витрат.

09 червня 2022 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_3 - адвоката Логінова К.Е., в якому не погоджується із доводами апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Зазначає, що надані апелянтом докази на підтвердження купівлі спірного майна за нібито його особисті грошові кошти в дійсності підтверджують тільки наявність у останнього доходу за його місцем роботи у США за період 2016-2017 років та перерахування грошових коштів на його користь. У той же час жодного підтвердження, що такі грошові кошти були спрямовані на купівлю спірної квартири ним не надано. Натомість, грошові кошти позичались позивачкою ОСОБА_3 саме на купівлю квартири, про що зазначено в розписках.

При апеляційному розгляді справи представник відповідача у справі ОСОБА_1 , адвокат Матюшенков Д.А. підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції в частині вирішення спору по квартирі скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 щодо поділу квартири між подружжям та задовольнити зустрічний позов відповідача у повному обсязі.

Представник позивачки у справі ОСОБА_3 , адвокат Логінов К.Е. заперечив щодо доводів, викладених у апеляційній скарзі, та просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, що 25 листопада 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено шлюб, актовий запис № 179, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого 25 листопада 2017 року Кагарлицьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції.

05 грудня 2017 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур Н.Р., зареєстрованого в реєстрі за № 2242, сторонами набуто нерухоме майно, а саме - двокімнатну квартиру, загальною площею 44,75 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 . Покупцем за вищевказаним договором купівлі-продажу від 05 грудня 2017 року виступив ОСОБА_1 , відповідач по справі.

Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, підтверджується, що власником вищезазначеної квартири значиться ОСОБА_1 .

На підтвердження своїх заперечень за первісним позовом та вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 подано до суду декларації про його доходи 2016 та 2017 років, а також довідку банку від 03 вересня 2020 року № 38 про переказ коштів в систем «Western Union».

Вирішуючи вказаний спір між сторонами та задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що в цій справі договір купівлі-продажу нерухомого майна, який не містить інформації про придбання спірної квартири за особисті кошти відповідача, є одним із доказів, яким доводиться факт спільної сумісної власності подружжя. Розписки відповідача про передачу коштів продавцю квартири до укладення основного договору свідчать також про факт передачі коштів після укладення шлюбу. Доводи відповідача про відсутність у позивачки будь-яких джерел доходів на момент укладення правочину також не спростовують презумпцію спільності майна подружжя, оскільки закон не пов`язує обов`язок однієї із сторін подружжя мати джерело доходів для запровадження вказаного режиму. Крім того відповідач під час пояснень повідомив, що позивачка до укладення шлюбу декілька разів приблизно на 6 місяців кожного разу виїжджала за кордон - до Польщі для працевлаштування.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що на підтвердження своїх заперечень за первісним позовом та вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 подано до суду декларації про його доходи 2016 та 2017 років, а також довідку банку від 03 вересня 2020 року № 38 про переказ коштів в систем «Western Union». Проте, з наданих доказів не вбачається беззаперечність того, що спірна квартира була придбана відповідачем за особисті кошти, а також те, що саме ці кошти були використані для придбання такої квартири.

Апеляційний суд не погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 та задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_3 не відповідає з огляду на наступне.

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах СК України.

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Порядок набуття у власність вказаного майна врегульовано ст. 57 та 60 СК України та ч.3 ст. 368 ЦК України

Так, за змістом пункту 3 частини першої статті 57 СК України майно, набуте дружиною, чоловіком, за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто є особистою приватною власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ч.2 ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ. набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма ч. 3 ст. 368 ЦК України встановлює, що майно, набуте подружжям за час їхнього шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частинами 1-3 статті 61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Задовольняючи первісний позов поданий ОСОБА_3 та визнаючи придбану 05 грудня 2017 року квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що дане майно придбано в період шлюбу та за спільні кошти подружжя, в тому числі і за кошти, які позивачки заробила на заробітках в Польщі.

Також суд першої інстанції, погоджуючись із доводами позивачки ОСОБА_3 , послався на п. 1.8 договору купівлі-продажу спірної квартири, де зазначено що «дружина Покупця, ОСОБА_3 , дає свою згоду на купівлю квартири чоловіком ОСОБА_1 » Вказаний договір не містить будь-яких застережень про придбання нерухомого майна за особисті кошти відповідача.

Однак колегія суддів вважає зазначений висновок помилковим.

Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок щодо застосування пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: як час набуття майна, так і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18)).

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається із матеріалів справи, сторони зареєстрували шлюб 25 листопада 2017 року і через 10 днів перебування у шлюбі, 05 грудня 2017 року був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири.

Зазначений період часу перебування сторін у шлюбі протягом 10 днів не свідчить про наявність у сторін спільного доходу у розмірі вартості квартири - 517085 грн. Тому, з врахуванням вказаних обставин дана квартира, на думку колегії суддів, могла бути придбана за кошти, які сторони мали до укладення шлюбу, оскільки належних та допустимих доказів того, що за даний незначний період - 10 днів, сторони офіційно могли отримати такий дохід за рахунок власної праці суду подано не було.

Заперечуючи проти поданого ОСОБА_3 позову про поділ спірної квартири, як спільного сумісного майна та заявляючи вимогу про визнання даної квартири особистим майно відповідач у справі ОСОБА_1 подав суду письмові докази щодо отримання прибутку від господарської діяльності за час роботи в США за 2016 рік, де зазначений прибуток у розмірі 34255 доларів США, за 2017 рік, де зазначений прибуток 47172 доларів США, а також довідку Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» №38 від 03 вересня 2020 року із якої вбачається, що відповідачем ОСОБА_1 отримано грошові перекази із США в період 07 листопада 2017 року по 05 грудня 2017 року на загальну суму 19495 доларів США, що по курсу НБУ 1 долар США рівний 27,21 грн, складало 530458,95 грн.(а.с.66-71 т.1).

Таким чином, колегія суддів враховуючи період отримання відповідачем вказаних коштів по переводу, що відповідає даті укладення договору купівлі-продажу квартири, розміру вказаних коштів, що повністю відповідає вартості придбаної квартири та з врахування періоду перебування сторін у шлюбі протягом 10 днів до набуття власності на спірну квартиру, вважає доводи відповідача щодо придбання вказаної квартири саме за його особисті кошти, які належали йому до шлюбу, обґрунтованими та доведеними.

Висновок суду першої інстанції щодо придбання вказаної квартири за спільні кошти в тому числі і за кошти, які позивачка ОСОБА_3 заробила у Польщі до укладення шлюбу, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки належних та допустимих доказів позивачкою на підтвердження цих обставин суду не подавалося та не перевірялося на їх достовірність.

Критично колегія суддів відноситься і до доводів позивачки про те, що вказана квартира купувалася також і за рахунок отриманих нею коштів у борг від ОСОБА_4 в розмірі 150000 грн. та від ОСОБА_5 в розмірі 5000 доларів США, оскільки, звертаючись до суду із вказаним позовом ОСОБА_3 про вказані обставини не заявляла, і повідомила про дані обставини тільки після подачі відповідачем зустрічного позову та надання ним доказів про придбання вказаної квартири за особисті кошти.

Оцінюючи вказані докази в сукупності із іншими, апеляційний суд також враховує і ті обставини, що відповідач заперечуючи проти укладення вказаних договорів позики у зазначених в них період часу просив провести судову технічну експертизу для визначення дати укладення договору, однак дана експертиза не була проведена із підстави не згоди позивачки та її представника, а також осіб, які надали суду вказану розписки на вирізання фрагментів рукописних записів в оригіналах, що зробило неможливим проведення вказаної експертизи та не надало відповідачу можливості спростувати вказані докази позивачки.

Разом з тим, відповідно до положень ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частинами першою та третьою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням вище викладеного колегія доходить висновку, що висновки суду першої інстанції, які викладені у оспорюваному рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, а також висновок суду щодо доведення ОСОБА_3 позовних вимог є помилковими, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 та задоволення зустрічного позову, поданого ОСОБА_1 у зв`язку з його доведенням належними та допустимими доказами.

Згідно до ст. 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Оскільки апелянтом було понесено витрати по сплаті судового збору при подачі зустрічного позову у розмірі 3844, 66 грн. та 11533,95 грн судового збору за подачу апеляційної скарги, а всього 15378,61 грн, тому вказані витрати покладаються на позивачку у справі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 381, 382 ЦПК України, ст. 57, 60 СК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Матюшенковим Дмитром Вікторовичем , задовольнити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 03 грудня 2021 року скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення, яким зустрічний позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю, задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 44,75 кв.м. особистою власністю ОСОБА_1 .

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3844, 66 грн. судового збору за подачу позову до суду першої інстанції та 11533,95 грн судового збору за подачу апеляційної скарги, а всього 15378,61 грн. .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 16 вересня 2022 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв