ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/475/22Головуючий по 1 інстанції
Справа №707/1250/18 Категорія: 310000000 Смоляр О. А.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2022 року

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Новікова О.М.,
Вініченка Б.Б., Фетісової Т.Л.,
за участю секретаряЧуйко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 07 грудня 2021 року (повний текст складений 15 грудня 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: служба у справах дітей Черкаської районної державної адміністрації, про визначення місця проживання малолітніх дітей, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: служба у справах дітей Черкаської районної державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей, -

в с т а н о в и в :

У липні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітніх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом із позивачем - батьком дітей.

В обгрунтування позову ОСОБА_2 вказував, що між ним та відповідачкою 25 вересня 2004 року було укладено шлюб, від якого сторони мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

22 грудня 2017 року шлюб між сторонами будо розірвано за рішенням суду. Після припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу діти залишилися проживати з позивачем, менша дитина інколи залишалася ночувати у відповідачки.

Позивач також зазначив, що ОСОБА_1 не приймає участі у моральному та духовному розвитку і житті дітей. Постійні дискусії, які ініціює відповідачка щодо місця перебування дітей у зручний саме для відповідача час не лише не сприяють моральній рівновазі дітей, а й навпаки лише пригнічують душевний стан дітей. Ще на етапі ініціювання відповідачкою розірвання шлюбу мати дітей повністю залишила дітей поза своєю материнською увагою. Не дивлячись на це, позивач зумів знайти в собі сили змиритися зі зрадою дружини та поєднати роботу енергетика, яка приносить йому та дітям щомісячний достатній дохід для утримання дітей та себе, а також поряд із цим чоловік зумів самостійно фактично уже протягом більше як року належно турбуватися про дітей, забезпечуючи їм, поряд з їх матеріальними потребами, достатній моральний, культурний та духовний розвиток.

Далі ОСОБА_2 вказав, що відповідачка втратила порозуміння з дітьми, що призвело до небачених спалахів агресії з її сторони не лише по відношенню до батька дітей, а й по відношенню до дітей, причому не лише психологічної агресії, а і фізичної, що полягала у нанесенні легких тілесних ушкоджень донці ОСОБА_3 За результатами деяких заходів відповідачку попереджено про недопущення насильства над дитиною та виконання батьківських обов`язків.

Також позивач просив при визначенні місця проживання дітей врахувати негативні характеристики нинішнього чоловіка відповідачки ОСОБА_6 , поведінка якого є агресивною по відношенню до односельчан та позивача.

Окремо зазначав, що позивач не має жодного наміру перешкоджати відповідачці у вихованні спільних дітей, у розділенні нею радісних миттєвостей дітей, врешті-решт, у початку виконання відповідачкою своїх материнських обов`язків, проте в силу морально-психологічної деформації позивач категорично переконаний, що наразі безпечним та вірним буде визначити місце проживання дітей з батьком.

10 серпня 2018 року ОСОБА_1 подала до суду зустрічну позовну заяву, обгрунтовуючи свої позовні вимоги наступними обставинами.

З 2004 року по 2017 рік вона перебувала в шлюбі з ОСОБА_2 , від шлюбу сторони мають двох дітей. Після розірвання шлюбу вона проживає у своїх батьків за адресою: АДРЕСА_1 . 27 квітня 2018 року вона уклала новий шлюб з ОСОБА_7 . Дочка ОСОБА_3 періодично проживала з нею, проте переважно вона знаходилась у ОСОБА_2 . Син ОСОБА_4 проживав разом з нею, а ОСОБА_2 періодично забирав його до себе.

Проте батько після розлучення почав систематично та самовільно забирати сина з ДНЗ «Берізка». Незважаючи на те, що син проживав з матір`ю, чоловік не попереджав про це ОСОБА_1 . Після цього ОСОБА_2 сина матері не повертав і взагалі не приводив в подальшому до дитячого садочка, в результаті чого позивачка за зустрічним позовом не могла бачитися із сином, який до того ж пропускаав садок. Жінка була вимушена телефонувати відповідачу та розшукувати його з метою зустрічі із сином. На зв`язок відповідач часто не виходив, в будинок не пускав, через що вона зверталася до поліції.

Оскільки під час розірвання шлюбу не було визначено місце проживання дітей, а відповідач постійно чинив перешкоди у її спілкуванні з дітьми, вона звернулася до служби у справах дітей про визначення місця проживання дітей, проте розгляд її заяви був припинений в зв`язку з тим що відповідач подав до суду позовну заяву про визначення місця проживання дітей, тому вона була змушена звернутися до суду із зустрічними позовом.

ОСОБА_1 також зазначила, що ніколи не зловживала спиртними напоями, завжди займалася вихованням дітей, ніколи не кричала на них та не проявляла жодної агресії, відповідально ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків. Натомість колишній чоловік в період шлюбу проявляв до неї насильство, що полягало у зневажливому ставленні, приниженні, нецензурній лайці та фізичному насильстві. Більш того застосовував фізичне насильсьво до чоловіка позивачки ОСОБА_6 , з приводу чого триває слідство. Жінка також просила врахувати, що має вищу освіту та працювала інженером-конструктором на меблевому виробництві, проте у зв`язку із тяжкою сімейною ситуацією не змогла поєднувати роботу та піклуватися про дітей, тому була змушена звільнитися з роботи.

З приводу напружених стосунків із донькою ОСОБА_3 позивачка вказала, що причиною такого відношення дитини до матері є зовсім не те, що позивачка є поганою матір`ю та не виконує своїх батьківських обов`язків по відношенню до неї, а те, що донька хоче аби мати повернулася до відповідача, щоб стони жили всі разом однією сім`єю і не може пробачити позивачці її відмову повертатися. Вважає, що на дочку не потрібно тиснути і вона повинна сама визначитися стосовно того, з ким вона хоче залишитися і в жодному разі не припиняти спілкування з жодним із батьків.

Керуючись такими доводами, позивачка просила суд визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір`ю - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Визначити місце прорживанян неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за її бажанням і її згодою разом з матір`ю - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 07 грудня 2021 рокупервісний позов задоволено частково. Визначено місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом із батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача судові витрати, які складаються із судового збору у розмірі 704, 60 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов залишено без розгляду.

Ухвалюючи рішення, районний суд зазначив, що суд, керуючиись положеннями Конвенції про права дитини (в якій реалізовано принцип домінанту есів дитини над усіма іншими), ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 го 1991 року, з урахуванням встановлених обставин справи, зокрема, ставлення матері та батька до своїх батьківських обов`язків, інтересів дитини, уваги і турботи батьків, розвитку дитини у спокійному та стійкому середовищі, в атмосфері любові, емоційної стабільності та реальної забезпеченості, прийшов до висновку про необхідність визначення місця проживанняя малолітнього ОСОБА_4 разом з батьком, що буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, сприятиме її повноцінному вихованню та розвитку.

Районний суд врахував, що і батьком і матір`ю створені належні умови для виховання та розвитку дитини, яка вже досить тривалий час проживає з батьком, який займається його вихованням, піклується про його фізичний та духовний розвиток, дбає про його матеріальне забезпечення, забезпечує необхідним харчуванням та медичним доглядом і лікуванням. Суд також врахував думку дитини, яка більшу первагу надала проживанню з батьком, тому прийшов до висновку, що в даному конкретному випадку розлучення батька із сином, проти волі останнього, не буде відповідати якнайкращим інтересам дитини та засадам справедливості, добросовісності і розумності.

В частині визначення місця проживання доньки, суд виходив з того, що дівчині вже виповнилося 15 років, вона самостійно обирає своє місце проживання і в судовому засіданні пояснила, що бажає проживати разом із батьком за його адресою.

Зустрічний позов ОСОБА_1 суд залишив без розгляду на підставі п. 3 ч.1 ст. 257 ЦПК України у зв`язку із повторною неявкою позивачки, належним чином повідомленої про час і місце розгляду справи.

ОСОБА_1 , не погоджуючись з вказаним рішенням, оскаржила його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі остання вказує, що суд допустив неповне з`ясування обставини справи, оскільки взагалі не взяв до уваги докази, надані відповідачкою, які підтверджують піклування матері про дітей, приймання нею активної участі у їх навчанні та вихованні, відвідуванні навчальних закладів та спілкуванні з вчителями. Натомість оцінив та врахував надані позивачем докази щодо його участі у вихованні дітей, що свідчить про суб`єктивну оцінку судом однакових доказів, наданих сторонами.

Щодо оцінки умов проживання сторін суд також допустив суб`єктивність, оскільки за наявності однакових доказів та обставин, прийшов до неправильного висновку, що належні умови для проживання наявні лише у батька дітей.

Вказуючи на незаконність рішення районного суду, скаржниця також наполягає на тому, що судом на час розгляду справи не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання сина разом із матір`ю фактично призведе до зміни місця проживання останнього.

У апелянта були докази на підтвердження того, що проживання сина з батьком матиме на нього негативний вплив, проте суд розглянув справу без участі матері, чим позбавив її можливості довести свої вимоги та заперечення, тому прийшов до передчасного висновку про визначення місця проживання сина з батьком.

Апелянтка зазначає, що, залишаючи зустрічний позов ОСОБА_1 без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, суд порушив норми процесуального законодавства, оскільки позивач за зустрічним позовом подавала заяву про перенесення судового засідання у зв`язку із неможливістю з`явитися у судове засідання через небезпеку зараження коронавірусною інфекцією та була проти розгляду справи за її відсутності.

Далі вона зазначає, що, незважаючи на тривалий розгляд справи, суд розглянув її поверхнево, не врахував всіх обставин та доказів по справі, тому рішення суду має бути скасовано з ухваленням нового рішення про залишення позову ОСОБА_2 без задоволення та про задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 .

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Позовні вимоги стосуються визначення місця проживання дітей.

До даних правовідносин застосовуються такі норми законодавства.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК Українисімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, 25 вересня 2004 року у Руськополянській сільській раді Черкаського району Черкаської області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , актовий запис № 32.

Від шлюбу подружжя має двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 22 грудня 2017 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Згідно з характеристикою з місця роботи ОСОБА_2 працює в ДП «Національна енергетична компанія «Укренерго» ВП «Центральна електроенергетична система» в Департаменті електричних підстанції на ПС-330кВ «Поляна» з 28 серпня 2007 року, обіймаючи посаду майстер І групи ПС-330кВ «Поляна» та характеризується виключно з позитивної сторони.

ОСОБА_2 за місцем проживання та місцем роботи характеризуються позитивно, що підтверджується характеристикою, наданою депутатом Руськополянської сільської ради Пономаренко І.І., характеристикою з місця роботи, видану начальником ПС 330 кВ «Поляна» від 25 лютого 2019 року.

Згідно довідок Черкаської дитячої художньої школи ім. Данила Нарбута від 06 грудня 2017 року та 18 лютого 2019 року ОСОБА_3 навчається в художній школі, батько дитини приводить дитину на навчання та оплачує його.

Відповідно до довідки Черкаського гуманітарно-правового ліцею Черкаської міської ради Черкаської області від 18 лютого 2019 року ОСОБА_2 турбується навчанням дочки ОСОБА_3 , яка є ученицею 7-А класу, відвідує батьківські збори, заяву на вступ до ліцею написав батько.

Згідно з довідкою ДНЗ «Берізка» с. Руська Поляна Черкаського району за № 100 від 04 грудня 2017 року ОСОБА_4 відвідує дошкільнй навчальний заклад, батько дитини приводить та забирає сина з дошкільного закладу.

Згідно з довідкою Руськополянської загальноосвітньої школи І-ІІІ ст. № 1 Черкаської районної ради Черкаської області від 18 лютого 2019 року ОСОБА_2 має тісний звязок зі школою, спілкується з вчителями, відвідує батьківські збори, цікавиться навчанням та успіхами сина ОСОБА_4 учня 1-А класу. Проте мама учня ОСОБА_1 перешкоджає цьому.

Відповідно до актів обстеження житлово-побутових умов проживання ОСОБА_2 від 04 грудня 2017 року, 09 січня 2018 року, 06 червня 2018 року в домоволодіння за адресою АДРЕСА_2 проживають: власник ОСОБА_2 та його діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , будинок новий з усіма зручностями, діти мають окремі кімнати, умови проживання хороші.

Згідно з витягом з протоколу № 2 засідання комісії з питань координації дій щодо попередження насильства у сім`ї та жорстокого поводження з дітьми Черкаської РДА від 11 травня 2018 року на засіданні комісії була вивчена ситуація, яка склалася в сім`ї ОСОБА_2 , а саме підтвердився факт нанесення тілесних ушкоджень матір`ю своєї дочки ОСОБА_3 . Було вирішено винести попередження ОСОБА_1 про недопушення насильства над дитиною, рекомендовано відвідати сімейного психолога.

Згідно з висновком спеціаліста в галузі судово-медичної експертизи № 02-01/652 від 30 травня 2018 року у ОСОБА_3 мало місце ушкодження садно лобу справа, що відноситься до легких тілесних ушкоджень.

Крім зазначених письмових доказів у судовому засіданні у суді першої інстанції був допитаний свідок ОСОБА_8 , який зазначив, що знає сторін по справі. В період шлюбу сторони проживали разом, потім розлучилися і ОСОБА_1 переїхала до своїх батьків. Старша дочка залишилася проживати з батьком, а менший син проживає почергово то з матір`ю то з батьком.

Також в суді першої інстанції була допитана ОСОБА_3 , яка висловила думку про те, що бажає проживати разом з батьком за адресою АДРЕСА_2 . При допиті малолітній ОСОБА_4 чіткої думки з приводу проживання з кимось з батьків не висловив. Вказав, що бажає проживати із батьком і з матірю, проте на запитання суду більшу перевагу надав проживанню з батьком.

В ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції виконавчим комітетом Руськополянської сільської ради складено висновок від 19 травня 2022 року № 58 про визначення місця проживання ОСОБА_4 , відповідно до якого орган опіки та піклування, керуючись ст. 160 СК України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», врахувавши думку неповнолітнього ОСОБА_4 та членів комісії органу опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 разом із батьком за адресою: АДРЕСА_2 .

Крім того колегією суддів встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 дійшли згоди та надали дозвіл щодо перебування дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у супроводі ОСОБА_1 у Республіці Польща, Угорщині, Республіці Молдова з періодом перебування у зазначених країнах з 10 березня 2022 року по 10 березня 2023 року.

Визначаючи місце проживання дитини, надавши належну оцінку обставинам справи, а саме, що батьком створено належні умови для виховання та розвитку дитини, позивач досить багато часу приділяє увазі дитині, повністю його забезпечує, суд першої інстанції, виходячи із найкращих інтересів дитини, встановивши, що малолітній ОСОБА_4 вже досить тривалий час проживає разом із батьком, визначив місце проживання з останнім.

На час ухвалення оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання сина з мамою, що, враховуючи тривале проживання ОСОБА_4 з батьком, фактично призведе до зміни місця проживання дитини, буде мати більш позитивний вплив на дитину. Більш того доцільність проживання дитини разом із батьком підтверджена висновком органу опіки та піклування.

За ваказаних обставин суд першої інстанції правильно врахував інтереси дитини, яка проживає в атмосфері любові, турботи, захисту, тому змінювати місце проживання вагомих підстав немає, враховуючи те, що батько дитини створює належні умови для його морального, духовного та фізичного розвитку.

При цьому суд вірно акцентував увагу на тому, що мати дитини, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того з ким дитина буде проживати. У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дитиною, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку.

Отже, виходячи із обставин цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини та забезпечити доброзичливе спілкування один з одним, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, визначаючи місце проживання малолітньої дитини сторін у цій справі з батьком, дійшов обґрунтованого висновку про те, що зазначене буде відповідати якнайкращим інтересам дитини та сприятиме її повноцінному вихованню та розвитку.

Апеляційний суд враховує посилання апелянта на висновок практичного психолога-консультатнта Студії психологічних послуг «Гармонія» ОСОБА_9. від 03 серпня 2018 року, складений за результатами консультування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с. 92-93, т.1) Проте зазначений висновок спеціаліста стосується взаємовідносин з матір`ю та батьком саме дочки ОСОБА_3 , місце проживання якої судом не визначалося у силу віку дитини та права останньої самостійно обирати своє місце проживання. При цьому спеціалістом акцентовано увагу на тому, що в інтересах дітей батькам необхідно усвідомлювати важливість спільної системи батьківських вимог, які б не суперечили одні одним, та були засновані на повазі до обох батьків.

Надані відповідачкою довідки з ДНЗ «Берізка» від 10 травня 2018 року №17 та № 18 щодо відвідування ОСОБА_4 дошкільного закладу, не спростовують висновків суду першої інстанції щодо участі обох батьків у вихованні дитини.

Посилання скаржниці на суб`єктивну оцінку судом доказів щодо умов для проживання та виховання дітей, зокрема неврахування районним судом того факту, що будинок, в якому проживає ОСОБА_2 є спільною власністю подружжя, апеляційним судом відхиляються, оскільки районний суд визачив як належні умови як за місцем проживання батька, так і за місцем проживання матері. (відповідно до актів обстеження від 21 березня 2018 року, 28 березня 2018 року, 09 липня 2018 року). Статус будинку за місцем проживання позивача як спільного майна подружжя не спростовує забезпечення батьком належних умов для проживання, виховання та розвитку дітей.

Доводи апелянта в частині того, що проживання сина з батьком має на нього негативний вплив, а також вказівка ОСОБА_1 на наявністьу неї доказів на підтвердження зазначеної обставини, колегією суддів оцінюються критично, оскільки такі аргументи не знайшли свого підтвердження при розгляді скарги у суді апеляційної інстанції. Належних та допустимих доказів, які б вказували на негативний вплив батька на сина відповідачка, не надала.

Аргументи скарги щодо порушення районним судом норм процесуального законодавства у зв`язку із залишенням її зустрічного позову без розгляду апеляційний суд вважає безпідставними.

Положеннями п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України передбачено, що суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

За матеріалами справи встановлено, що після постановлення судом ухвали про закриття підготовчого засідання і призначення справи до розгляду від 02 грудня 2019 року та до ухвалення рішення по суті спору судом першої інстанції було призначено 18 судових засідань, які відкладалися за заявами сторін, були перенесені та зняті з розгляду.

Залишення позову без розгляду - це форма закінчення розгляду цивільної справи без ухвалення судового рішення, у зв`язку із виникненням обставин, які перешкоджають розгляду справи, але можуть бути усунуті в майбутньому.

Однією з підстав для залишення позову без розгляду є повторна, тобто двічі поспіль, неявка в судове засідання позивача, якщо від нього не надходило заяви про розгляд справи без його участі та існують перешкоди для такого розгляду.

При цьому позивач має бути належним чином і в установленому порядку повідомлений про дату, час і місце як першого, так і другого судового засідання, в яке він не з`явився.

У судове засідання 10 листопада 2021 року позивачка за зустрічним позовом не з`явилася, скерувавши до суду заяву від 09 листопада 2021 року (а.с. 128, т. 2) про перенесенян розгляду справи на іншу дату у зв`язку із санітарно-епідеміологічною ситуацією в місцевості (короновірусна інфекція). Судове засідання відкладено на 07 грудня 2021 року.

У судове засідання 07 грудня 2021 року ОСОБА_1 не з`явилася, направивши до суду 07 грудня 2021 року клопотання про перенесення розгляду справи на іншу дату у зв`язку із коронавірусною інфекцією (а.с. 136, т.1).

З матеріалів справи вбачається, що заява про розгляд справи за відсутності позивача за зустрічним позовом нею подана не була. До того ж позивачка не була позбавлена можливості порушити перед судом клопотання про проведення розгляду справи поза межами приміщення суду з дотриманням положень статті 212 ЦПК України в режимі відеоконференції.

У зв`язку із тим, ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про день та час розгляду справи, двічі не з`явилася у судові засідання, повторно надіславши на електронну адресу суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з несприятливою санітарно-епідеміологічною ситуацією в місцевості, суд залишив позов ОСОБА_1 без розгляду.

Слід врахувати, що справа тривалий час перебувала на розгляді в суді першої інстанції, розгляд справи неодноразово відкладався в тому числі за клопотаннями позивачка за зустрічним позовом, яка належним чином була повідомлена про дату і час розгляду справи, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про залишення позовної заяви без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Підстав для задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 07 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 30 травня 2022 року.

Судді