Справа № 347/496/22
Провадження № 2/347/319/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(Заочне)

30 травня 2022 року м. Косів

Косівський районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Кіцули Ю. С.,

за участю:

секретаря с/з Рибчук Х.Д.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації,

в с т а н о в и в :

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що з 2017 року переїхавши з м. Києва, проживає у АДРЕСА_1 , та веде активне громадське життя, на добровільних засадах займається обслуговуванням будинку ветеранів АТО (ООС) і ЗС України. З 2017 року у житловому будинку по АДРЕСА_1 , також зареєстровано відповідачів. Проте за весь час після реєстрації відповідачі не переймалися обслуговуванням будинку, ігнорували рішення організаційного комітету щодо утримання прибудинкової території. В основному спілкування із відповідачами проходить в мережі «Вайбер», в групі «ІНФОРМАЦІЯ_1». Позивач стверджує, що відповідачі неодноразово проявляли до нього неприязнь, а після того, як його дружина ОСОБА_4 написала про непорядність відповідачів щодо здачі в оренду їх квартири АДРЕСА_3 , в якій є грибок, то відповідачі перейшли до відкритих образ. Так, відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в групі в мережі «Вайбер», в групі «ІНФОРМАЦІЯ_1» адресували позивачу ОСОБА_1 повідомлення наступного змісту: «Член кпсс ОСОБА_1, на кого ти працюєш?», «Скажіть, що ви народилися на Україні? Ніхто не знає, що у вас в голові» «Будь ласка на свою Батьківщину в глибину расєї» «смерть всім запроданцям і ворогам». На переконання позивача, вказані повідомлення в мережі Вайбер адресовані саме йому, і тільки через те, що він народився в Російські федерації. Вказані повідомлення ОСОБА_1 вважає такими, що принижують чеого честь, гідність,ділову репутацію. Так, він дійсно народився в Саратовській області, Російської федерації. Однак вже багато років проживає в України. З 1991 року як офіцер ЗС України вийшов із лав КПРС, та ніколи не перебував в складі комуністичної партії, чи інших партій. Позивач є кандидатом військових наук, доктором філософії, доцентом, професіоналом оперативно-стратегічного рівня, магістр Державного військового управління. Багато його учнів мають звання Героя України та державні нагороди за участь у бойових діях в АТО, ООС, а на даний час і в бойових діях проти агресії російської федерації. На переконання позивача, висловлена відповідачами негативна інформація в мережі вайбер, у групі «ІНФОРМАЦІЯ_1», яку читали і інші мешканці будинку, є недостовірною, та такою що принижує його честь, гідність та ділову репутацію.

З цих підстав, позивач прости його позов задовольнити, та визнати такою, що ганьбить честь і гідність, ділову репутацію ОСОБА_1 інформація поширена ОСОБА_2, та ОСОБА_3 у повідомленнях в мережі вайбер у групі «ІНФОРМАЦІЯ_1», а саме:

- «Член кпсс ОСОБА_1 на кого ти працюєш?»;

- «це у вас у росіян в крові (воювати та судитися)»;

- «скажіть, що ви народилися на Україні? Ніхто не знає, що у вас в голові»;

- «будь ласка на свою батьківщину в глибинку расєї»;

- «смерть всім запроданцям та ворогам».

Також позивач просив зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 протягом тижня з дня набрання рішенням законної сили спростувати вказану інформацію шляхом звернення до мешканців будинку в групі «ІНФОРМАЦІЯ_1» у месенджері вайбер такого змісту: Я прошу вибачення у ОСОБА_1 і спростовую недостовірну інформацію, поширену в групі « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Стягнути з відповідачів на його користь судові витрати.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 висловив, доводи аналогічні позовній заяві, та просив його позов задовольнити в повному обсязі. Вважає, що вся висловлена в мережі вайбер інформація адресована саме йому ОСОБА_1 , є негативною, та недостовірною. Неприязнь відповідачів спрямована до нього, саме через місце його народження та через його активну позицію щодо належного утримання будинку та прибудинкової території по АДРЕСА_1 .

Відповідачам було забезпечено право подати відзив на позовну заяву, однак такий не було подано.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суд від 21.03.2022 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (відповідача) та призначено справу до судового розгляду на 19.04.2022 року.

19.04.2022 року, розгляд справи було відкладено у зв`язку з неявкою відповідачів.

Про судове засідання на 30.05.2022 року відповідачі повідомлялися належним чином, однак на адресу суду поверталися поштові конверти з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 37-48).

Судом також було розміщено (оприлюднено) на веб-порталі Судової влади України оголошення про виклик у судове засідання по справі №347/496/22 відповідачів ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 (а.с. 34-35).

Враховуючи те, що відповідачі в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили, будь-яких інших клопотань та заяв від відповідачів подано до суду не було, відтак у відповідності до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи за наявними у справі матеріалами.

З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до журналу судового засідання, суд ухвалив провести заочний розгляд справи.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Згідно копії паспорта позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Приволжський, Енгельсівського району, Саратовської області (а.с.6).

Згідно копії паспорта позивач ОСОБА_1 з 30.03.2017 року зареєстрований та проживає в АДРЕСА_4 (а.с.7).

Згідно копії послужного списку ОСОБА_1 має ряд військових звань, а 31.12.1999 року ОСОБА_1 присвоєно звання полковника (а.с.12-13).

Відповідно до копії скріншотів з мережі вайбер у групі «ІНФОРМАЦІЯ_1» міститься переписка мешканців будинку по АДРЕСА_1 (а.с.14-21).

Згідно характеристики позивач ОСОБА_1 займає посаду доцента кафедри Сухопутних військ Командно- штабного інституту застосування військ (сил) Національного університету оборони України. Зарекомендував себе підготовленим у професійному відношенні офіцером, дисциплінованим, працелюбним викладачем, та вимогливим керівником військового колективу, патріотом Батьківщини (10-11).

Зміст спірних правовідносин.

Спірні правовідносини виникли з приводу того, що позивач ОСОБА_1 вважає відповідачів ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 такими, що порушують його немайнові права на честь, гідність, шляхом розповсюдження недостовірної інформації в мережі вайбер у групі спілкування для мешканців будинку, в якому усі учасники справи зареєстровані та проживають.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.

Відповідно до ст. 7 Загальної декларації прав людини всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом.

Загальна декларація прав людини у статті 8 гарантує право кожної людини на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

З наведеного вище суд доходить висновку, що обраний позивачем спосіб захисту своїх цивільних прав та інтересів відповідає ст. 16 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34).

Водночас, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

У зв`язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 30 Закону України "Про інформацію", ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення в такому випадку позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

При цьому, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суд визначає характер такої інформації та з`ясовує, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

За змістом ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації чи іншим чином, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж засобі масової інформації з метою обгрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Судження є такою думкою, у якій при її висловлюванні дещо стверджується про предмет дійсності і яка об`єктивно є або істиною чи хибною, і при цьому неодмінно однією із двох. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Ознаками оціночного судження є відсутність у його складі посилань на фактичні обставини та відсутність можливості здійснити перевірку такого судження на предмет його відповідності дійсності.

Пленум Верховного Суду України у постанові від 27 лютого 2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" роз`яснив судам, що фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі N 758/14324/15-ц (провадження N 61-194/8св18), Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі N 569/5269/16-ц (провадження N 61-508св17).

Таким чином, маючи намір звернутись до суду за захистом свого немайнового права на повагу до честі та гідності, визнанням інформації недостовірною, поміж іншого, необхідно визначити, чи можна перевірити висловлювання на предмет їх відповідності дійсності і спростування, а також чи не є суб`єктивне судження надмірним втручанням.

У п. 41 рішення у справі "Ляшко проти України" (заява N 21040/02 від 10.08.2006)Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до "інформації" чи "ідей", які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе "демократичне суспільство". Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права.

Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбаченого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року у справі "Українська прес-група проти України" (заява N 72713/01) зазначено, що навіть, якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний баланс для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшенням за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (рішення DEHAES GIJSELSv. BELGIUM, стор. 236, параграф 47).

Суд при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинен забезпечити баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

У п. 41 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії" (12/1984/84/131) (Страсбург, 08 липня 1986 року) зазначено, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 Конвенції, свобода вираження стосується не лише тієї "інформації" чи тих "ідей", які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій.

Мотивована оцінка наведених учасниками справи аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що в мережі вайбер створена група «ІНФОРМАЦІЯ_1» для спілкування мешканців будинку по АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду позивач ОСОБА_1 просив суд, визнати недостовірною інформацію, яка була написана відповідачами ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 у вказаній групі та адресована саме позивачу ( ОСОБА_1 ). На підтвердження поширення недостовірної інформації, ОСОБА_1 надав скріншоти з переписки.

Однак суд зауважує, що у частинах першій, третій статті 100 ЦПК України передбачено, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом.

У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінюючи вказані докази суд зауважує, що на них дійсно міститься переписка осіб, які записані як ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 . Однак суд позбавлений можливості перевірити, чи дійсно під вказаними особами зареєстровані та здійснюють переписку саме відповідачі. Надані позивачем скріншоти жодним чином не дають суду можливості ідентифікувати осіб, які зареєстровані у вказаній групі «ІНФОРМАЦІЯ_1». Оскільки неможливо з`ясувати, що під вказаними прізвищем та іменем зареєстровані саме зазначені позивачем особи- відповідачі. Будь яких інших доказів, на підтвердження своїх вимог позивач ОСОБА_1 не надав.

Суд також зауважує, що з вказаних доказів (скріншотів) не можливо встановити дату та час коли відбувалося листування у мережі. Крім того, на відображених скріншотах міститься загальна переписка між учасниками групи. Більшість із повідомлень, написані в загальній групі, без зазначення конкретного адресата.

Так, повідомлення: «це у вас у росіян в крові (воювати та судитися)», «скажіть, що ви народилися на Україні? Ніхто не знає, що у вас в голові», «будь ласка на свою батьківщину в глибинку расєї», «смерть всім запроданцям та ворогам» написані в загальному чаті, без конкретизації особи, якій вони адресовані. У вказаних повідомленнях жодним чином не міститься даних, які б дозволили суду ідентифікувати, що вони адресовані саме позивачу ОСОБА_1 .

Крім того, аналізуючи зміст вищезазначеної інформації, зокрема «це у вас у росіян в крові (воювати та судитися)» суд приходить до переконання, що зазначене повідомлення є оціночним судженням автора даного текстового повідомлення, під яким мається на увазі припущення чогось та яке вказує на ймовірність події, а також свідчить про те, що має місце оціночне судження, а не фактичне твердження.

Що стосується текстових повідомлень: «скажіть, що ви народилися на Україні? Ніхто не знає, що у вас в голові», «будь ласка на свою батьківщину в глибинку расєї», то такі висловлювання, на переконання суду є особистою думкою авторів зазначених повідомлень, які в логічному взаємозв`язку свідчать лише про те, що між учасниками спілкування в групі існує неприязнь, там мали місце конфліктні ситуації.

Щодо твердження « Член кпсс ОСОБА_1 на кого ти працюєш?», і яке позивач ОСОБА_1 вважає образливим, та таким , що принижує його честь та гідність то суд зауважує наступне. Так, дійсно з вказаного твердження, можна ідентифікувати, що воно адресоване ОСОБА_1 . Однак суд зауважує, чого не заперечив і відповідач, що у групі «ІНФОРМАЦІЯ_1» також зареєстрована дружина позивача ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ). А відтак можливо лише припустити, що вказане повідомлення адресоване справді позивачу ОСОБА_1 . В той же час, аналізуючи зміст повідомлення, суд звертає увагу, що вказане висловлювання відображено в питальній формі, не містить конкретних фактів, а лише відображає припущення, міркування та думку його автора, що особа з прізвищем ОСОБА_1 ймовірно є членом кпсс.

Що стосується вимоги позивача зобов`язати відповідачів попросити вибачення , то суд наголошує, що у категорії справ щодо захисту честі, гідності, ділової репутації суд не вправі зобов`язувати відповідачів вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України (Постанова Верховного Суду від 20.02.201 у справі № 401/573/17). Аналогічна правова позиція щодо неможливості зобов`язання публічного вибачення за поширення недостовірної інформації висловлена ЄСПЛ у справі «Редакція газети «Праве дело» та Штекель проти України».

Враховуючи вищезазначене, суд доходить висновку, що у судовому засіданні не здобуто доказів поширення відповідачами негативної та недостовірної інформації відносно позивача, що порушувало б його особисті немайнові права, або завдавало б шкоди його особистим немайновим благам, чи перешкоджало йому повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Висловлювання, що містяться в мережі вайбер у групі «ІНФОРМАЦІЯ_1» містять тільки оціночні судження їх авторів, які відповідно до вимог закону не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, оскільки чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, тому в задоволенні позову ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації слід відмовити повністю.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 14, 81, 141, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації - відмовити повністю.

Заочне рішення може бути переглянуте Косівським районним судом Івано-Франківської області за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана до Косівського районного суду Івано-Франківської області протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Позивач може оскаржити рішення суду безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 06 червня 2022 року.

Суддя: Ю. С. Кіцула