КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/2831/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 грудня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 23 листопада 2021 рокуу справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іценко Оксана Григорівна, про розірвання договору довічного утримання,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2021 року ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Голушка І.В. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус КМНО Іценко О.Г., про розірвання договору довічного утримання.

Одночасно позивач через представника подав заяву про забезпечення позову, в якій просив суд вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, яка належить на праві власності відповідачу.

На обґрунтування заяви позивач зазначив, що 7 грудня 2016 року його мати - ОСОБА_3 уклала договір довічного утримання з його братом - ОСОБА_4 , відповідно до якого у власність останнього перейшла 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 взамін на його зобов`язання забезпечувати матір утриманням довідно на умовах цього договору. ІНФОРМАЦІЯ_1 брат помер. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати, однак за життя вона склала заповіт від 11 січня 2018 року, яким вказану квартиру заповідала йому як своєму сину. 27 жовтня 2021 року позивачу стало відомо, що 2/3 частки спірної квартири належить дружині його покійного брата - ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 лютого 2021 року.

З огляду на те, що існують обставини, які свідчать про реальну можливість та підготовчі дії на відчуження спірного нерухомого майна на користь третіх осіб, оскільки відповідачем розміщено оголошення на інтернет ресурсах про продаж (реалізацію) квартири, невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення про задоволення позову та позбавить позивача на ефективний захист свого порушеного права. Оскільки предметом позову є розірвання договору, на думку позивача, очевидним є те, що обраний ним вид забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами.

УхвалоюДарницького районного суду м. Києва від 23 листопада 2021 рокузаяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, яка належить на праві власності ОСОБА_1 .

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заява про забезпечення позову у спосіб, визначений позивачем, підлягає задоволенню зважаючи на характер майна, на яке позивач просить накласти арешт, предмет спору та позовних вимог, їх співмірність, а також те, що для вжиття заходів забезпечення позову є наявність достатніх підстав, які дозволяють достовірно припустити, що невжиття цих заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог, зокрема, його подальше відчуження відповідачем, правомірність набуття якого оспорюється.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач через представника - адвоката Рибачка А.О. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати змотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви про вижиття заходів забезпечення позову відмовити.

Аргументи апеляційної скарги зводяться до того, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є необґрунтованою з огляду на відсутність взаємозв`язку між вжитим заходом забезпечення у вигляді арешту нерухомого майна і позовною вимогою про розірвання договору довічного утримання, заявленою не стороною цього правочину після смерті відчужувача, задоволення якої у свою чергу не передбачає примусового виконання, а також є незаконною у зв`язку з тим, що вжитий захід забезпечення не спрямований на ефективний захист нібито порушених прав/інтересів позивача, що вимагається в силу частини другої статті 149 ЦПК України, оскільки правомірність набуття квартири у власність відповідача не є предметом судового розгляду.

Відзиви учасників справи на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходили.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасника справи, що з`явився в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

На підставі частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації.

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

При цьому заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі у разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18 (провадження № 61-47464св18) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Таким чином, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову. Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу. Забезпечення позову спрямоване насамперед проти несумлінних дій відповідача, який за час розгляду справи може приховати майно, продати, пошкодити, знищити чи знецінити його.

Судом встановлено, що предметом спору за заявленими позовними вимогами ОСОБА_2 до ОСОБА_1 є розірвання договору довічного утримання, укладеного 7 грудня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Іценко О.Г. за реєстраційним № 2735.

Отже, предметом судового розгляду в межах даної справи є немайнові вимоги (немайнового характеру) щодо розірвання договору довічного утримання, укладеного між спадкодавцями сторін спору.

Натомість у заяві про забезпечення позову позивач просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 .

При цьому вказував, що відповідно до оспорюваного ним договору довічного утримання від 7 грудня 2016 року, укладеного між його матір`ю - ОСОБА_3 та братом - ОСОБА_4 , у власність останнього перейшло 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 брат помер, а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати. За життя вона склала заповіт від 11 січня 2018 року, яким вказану квартиру заповідала йому. Утім, 27 жовтня 2021 року йому стало відомо, що 2/3 частки спірної квартири належить дружині його покійного брата - ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 лютого 2021 року.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову бути домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Необхідність застосування заходів забезпечення позову випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цих заходів призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Забезпечення позову не повинно порушувати принципи змагальності і процесуального рівноправ`я сторін. Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 755/5333/20 зроблено такий висновок: «предметом позову у цій справі є позовні вимоги немайнового характеру про визнання недійсними договорів. В разі задоволення позову рішення суду не підлягатимуть примусовому виконанню, а тому суди помилково вважали, що незабезпечення позову в обраний спосіб шляхом накладення арешту на нерухоме майно та заборони їх відчуження ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду. Отже, такий захід забезпечення позову не відповідає змісту порушеного, на думку позивача, права, та не є співмірним із заявленими вимогами в цій справі».

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 759/9585/20, від 24 лютого 2021 року у справі № 755/5333/20, від 5 лютого 2020 року у справі № 759/13257/19, від 12 травня 2021 року у справі № 369/7695/20

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 6 грудня 2007 року).

ОСОБА_2 та його представник - адвокат Голушко І.В. не обгрунтували, а суд першої інстанції не перевірив у чому полягають об`єктивні ризики невиконання чи утруднення виконання майбутнього можливого рішення суду у справі про розірвання договору довічного утримання з огляду на те, що предмет позову у цій справі носить немайновий характер і в разі задоволення позову рішення суду не підлягатиме примусовому виконанню, в тому числі за рахунок обтяженого майна, відтак забезпечення позову в обраний позивачем спосіб шляхом накладення арешту на нерухоме майно ніяким чином не попередить ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду.

Отже, задовольняючи заяву позивача про забезпечення позову, суд першої інстанції належним чином не дослідив матеріали справи, характер спірних правовідносин та предмет позову, а також не взяв до уваги, що з обставин даної справи не вбачається, що дійсно існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову щодо розірвання договору довічного утримання, а запропонований позивачем і застосований судом такий захід забезпечення позову як накладення арешту на нерухоме майно не відповідає змісту порушеного, на думку позивача, права, та не є співмірним із заявленими вимогами в цій справі.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки заявника, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Колегія суддів відзначає, застосування заходу забезпечення позову, про який просить сторона позивача, ніяким чином не може запобігти утрудненню або невиконанню рішення суду у даній справі, оскільки з урахуванням порядку виконання рішення про розірвання договору довічного утримання, предметом якого є, в тому числі квартира, що належить відповідачу саме на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом (в разі задоволення позовних вимог), не є забезпеченням позивачу реального та ефективного виконання судового рішення для попередження потенційних труднощів у його подальшому виконанні.

Відтак, ураховуючи те, що метою забезпечення позову є реалізація в майбутньому актів правосуддя, у той час як запропоновані позивачем і вжиті судом заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на 2/3 частки нерухомого майна, яке набуте відповідачем у порядку спадкування законом, не забезпечать, у разі задоволення позову, виконання рішення, колегія суддів вважає безпідставним висновок суду про те, що вимоги позивача про забезпечення позову є доведеними, відповідають заявленим позовним вимогам, обставинам справи та критеріям співмірності.

Наведений захід забезпечення позову також не відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог позивача щодо забезпечення позову, не спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову і жодним чином не впливає на ефективний захист, або поновлення права позивача, за захистом якого він звернувся до суду.

Отже, постановляючи оскаржувану ухвалу про забезпечення позову, районний суд не здійснив оцінку обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття відповідних заходів, не з`ясував співмірність виду забезпечення позову, який просив застосувати позивач, позовним вимогам, та не оцінив рівноцінність заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог.

За таких обставин оскаржувана ухваласуду першої інстанції щодо задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 , не відповідає матеріалам справи та вимогам статей 260, 263 ЦПК України, вона постановлена з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм процесуального права, що в силу статті 376 ЦПК України є підставою для її скасування з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову у даній справі.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

У відповідності до положень статей 141, 382 ЦПК України питання розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції не вирішується, оскільки спір по суті заявлених вимог не розглядається.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 23 листопада 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі № 753/23544/21 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

С.І. Савченко