ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6030/22 Справа № 215/3495/21 Суддя у 1-й інстанції - Квятковський Я. А. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 червня 2022 року та додаткове рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 липня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Орган опіки та піклування виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради, Орган опіки та піклування Перещепинської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи Орган опіки та піклування виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради, Орган опіки та піклування Перещепинської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, мотивуючи його тим, що 21 жовтня 2017 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, який було розірвано на підставі рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу від 30 березня 2020 року.

Зазначала, що за час перебування у шлюбі у них народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказувала, що після розірвання шлюбу донька проживає з нею та перебуває на повному її утриманні. ОСОБА_2 останній раз грошові кошти на утримання доньки надавав у вересні 2020 року. Здоров`ям, розвитком та життям доньки цікавився тоді ж.

Посилаючись на те, що після свого від`їзду з Кривого Рогу відповідач перестав цікавитись життям та здоров`ям доньки, її письмові вимоги про належне виконання свого батьківського обов`язку залишив без належного реагування, тобто фактично добровільно самоусунувся від виконання своїх обов`язків по відношенню до їх дитини, що не виключає його обов`язку сплачувати аліменти на її утримання, а тому просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав і стягнути на її користь аліменти у розмірі 1/4 частини доходів відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму на утримання малолітньої дитини.

Рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 червня 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 щомісячно на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів його доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 17 листопада 2020 року. Стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання. Вирішено питання стосовно судового збору.

Додатковим рішенням Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 липня 2022 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 5 000,00 грн

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні її позову про позбавлення батьківських прав та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити ці позовні вимоги. Також просить скасувати додаткове рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 липня 2022 року та стягнути з відповідача 10 908,00 грн. понесених нею судових витрат під час розгляду справи в суді першої інстанції та 11 362,00 грн. понесених нею судових витрат під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково відмовив у задоволенні позову в частині позбавлення відповідача батьківських прав. Наголошувала на тому, що нею доведено факт того, що відповідач втратив будь-який інтерес до своєї доньки та умисно ухиляється від спілкування з нею. Позбавлення його батьківських прав буде повністю відповідати інтересам їх доньки.

Вказувала, що до стягнення підлягають усі понесені нею судові витрати.

Учасники справи правом на надання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Відповідно до положень статті 2 ЦПК України, одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність, визначення якого наведено у частині першій статті 13 цього Кодексу, відповідно до якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положення цього принципу мають вираження і у частині першій статті 367 ЦПК України, за змістом якої суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду та додаткового рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 21 жовтня 2017 року. Під час перебування у зареєстрованому шлюбі у них народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 березня 2020 року шлюб між сторонами було розірвано.

Малолітня ОСОБА_3 зареєстрована та проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 , яка займається її утриманням і вихованням. Відповідач проживає окремо.

02 лютого 2021 року, 22 березня 2021 року та 03 листопада 2021 року позивачка на адресу місця проживання відповідача направляла вимоги щодо виконання обов`язку по вихованню та розвитку дитини, а також по її утриманню, вимоги від 02 лютого 2021 року та 30 листопада 2021 року були отримані відповідачем.

Також, 02 лютого 2021 року, 22 березня 2021 року позивачка письмово зверталась до голови Перещепинської міської ради з заявами, в яких просила орган опіки та піклування виконкому здійснити контроль за виконанням батьківських обов`язків ОСОБА_2 відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 .

Згідно листа служби у справах дітей Перещепинської міської ради від 07 квітня 2021 року, працівниками служби проведено бесіду з відповідачем, у ході бесіди він підтвердив, що спілкувався з дочкою Мією приблизно у березні 2020 року і дійсно останній раз надавав кошти для утримання дитини у вересні 2020 року. На даний час не працює, перебуває на обліку в місцевому центрі зайнятості. Крім того зазначив, що налагодить відносини з матір`ю дитини, буде спілкуватися з дочкою та надавати матеріальне забезпечення дитині.

12 липня 2021 року було обстежено умови проживання ОСОБА_1 і дитини ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 . Санітарно-гігієнічний стан помешкання відповідає нормі, дитина окремим спальним місцем не забезпечена, відпочиває з мамою на дивані, є достатня кількість іграшок, одягу та взуття відповідно до сезону.

Згідно інформації виконкому Тернівської районної у місті ради від 02 лютого 2022 року, спеціалістами служби справах дітей було здійснено вихід за адресою фактичного місця проживання позивача ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 . Під час обстеження встановлено, що санітарно-гігієнічний стан помешкання відповідає нормам, дитина окремим спальним місцем не забезпечена, відпочиває разом з мамою на дивані, є достатня кількість дитячого одягу та взуття відповідно до сезону. Відповідач по справі ОСОБА_2 проживає в м.Перещепине Новомосковського району Дніпропетровської області. Поспілкуватися з останнім та встановити всі обставини що стосуються справи не вдалося. Отже надати об`єктивний висновок про доцільність/недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої ОСОБА_5 немає можливості.

Свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , кожний окремо, в судовому засіданні показали, що малолітня ОСОБА_5 проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Батько дитини протягом останніх декількох років до дитини не приїздив, участь у її утриманні не приймає.

Задовольняючи позов в частині стягнення аліментів, суд виходив з обов`язку батьків утримувати дітей до досягнення повноліття, з метою захисту майнових прав дитини, вважав за можливе стягувати з відповідача аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку відповідача, щомісячно, починаючи з 17 листопада 2020 року, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до досягнення дитиною вісімнадцяти років. Відмовляючи у задоволенні позову в частині позбавлення батьківських прав суд першої інстанції вказав про відсутність достатніх доказів умисного ухилення відповідача, який проживає за межами м.Кривого Рогу, від виконання батьківських обов`язків і втрати зв`язків між дитиною і батьком немає. На думку суду, надані позивачем докази, в т.ч. показання свідків, підтверджують лише факт ненаданання матеріальної допомоги дитині відповідачем, що само по собі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Також, як випливає з інформації Перешепинської міської ради від 07 квітня 2021 року, відповідач має намір спілкуватись з дитиною і зобов`язався належним чином виконувати свої батьківські обов`язки. Суд попередив відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в оскаржуваній позивачкою частині у зв`язку з наступним.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20 листопада 1959 року, яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 Конституції України та ст.ст.2,8 ЦПК України, проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст.11 Закону України "Про охорону дитинства" сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Так, відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов`язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї; забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини; забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Положеннями вказаної вище статті визначено основні положення з виховання дітей. Для здійснення цього завдання батьки наділяються батьківськими правами, тобто правом на особисте виховання своїх дітей.

Батьківські права є в той же час і обов`язками батьків з виховання дітей, тому що батьки не тільки володіють правом на виховання дитини, а й мають обов`язок її виховувати. Нездійснення ними своїх прав тягне за собою або повну їх втрату, або тимчасове позбавлення цих прав.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57,58).

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII, передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним

(параграф 100).

Колегія суддів звертає увагу на той факт, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини.

Колегія суддів звертає увагу на те, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції попередив відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання доньки.

Доводи приведені в апеляційній скарзі даних висновків не спростовують та не дають правових підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім того під час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 зазначав, що має намір належним чином виконувати свої батьківські обов`язки. Більш того, він приїздив до доньки, втім колишня дружина то не хотіла його бачити, то казала, що дитина відпочиває.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

Приймаючи додаткове рішення від 25 липня 2022 року суд, враховуючи складність справи, тривалість затраченого представником позивача часу, пропорційність витрат до предмету спору та обсягу фактично наданих послуг і результатів розгляду справи, з урахуванням вимог ч.3 ст.141 ЦПК України, стягнув 5 000,00 грн. витрат на правничу допомогу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1)розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1)чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;2)чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3)поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4)дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява №19336/04, п.269).

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.п.7, 48 постанови від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Згідно із вимогами ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем доведено факт понесення нею витрат на правову допомогу адвоката у розмірі 10 000,00 грн. (а.с.166,167,168).

З врахуванням часткового задоволення позову судом правомірно було стягнуто з відповідача на користь позивачки 5 000,00 грн. витрат на правову допомогу, тобто половину від понесених нею витрат на правову допомогу адвоката.

Доводи апеляційної скарги вказаних висновків не спростовують. Правові підстави для повного відшкодування витрат на правову допомогу адвоката відсутні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду в оскаржуваній частині та додаткове рішення суду постановлені з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення мають бути залишені без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 червня 2022 року в оскаржуваній частині та додаткове рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.