Придніпровський районний суд м.Черкаси

Справа № 711/5739/21
Провадження № 2/711/2242/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2022 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Позарецької С.М.

при секретарі Щокань В.М.

за участю представника

позивача адвоката Савенко Ю.Н.

відповідача ОСОБА_1

представника

відповідача адвоката Давигора С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Азот» до ОСОБА_1 про стягнення коштів, -

в с т а н о в и в :

Позивач, ПрАТ «Азот», звернувся у Придніпровський районний суд м. Черкаси з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09.10.2018 у справі №711/7508/18 стягнуто з ПрАТ «Азот» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у сумі 13117 грн. 77 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 120727 грн.77 коп. з відрахуванням при виплаті всіх обов`язкових податків та платежів. Вказане судове рішення набрало законної сили 09.11.2018.

Вказує, що 19.11.2018 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області було відкрите виконавче провадження №57715549 про стягнення з ПрАТ «Азот» на користь відповідачки заборгованості по заробітній платі у сумі 13117 грн. 77 коп. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 120727 грн. 77 коп. з відрахуванням при виплаті всіх обов`язкових платежів, передбачених законом.

05.02.2019 постановою заступника начальника Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області виконавче провадження №57715549 закінчене, у зв`язку з фактичним повним виконанням.

Разом з тим, під час виконання вказаних виконавчих проваджень, відповідачка отримала середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні без відрахування всіх обов`язкових платежів, передбачених законом, тобто у розмірі більшому, ніж встановлено чинним законодавством України та визначено рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09.10.2018.

Як зазначено, позивач повністю виконав вимоги податкового законодавства і дотримався правового механізму оподаткування доходу та, як податковий агент, сплатив податок у сумі 15684 грн. 66 коп. і військовий збір у сумі 1307 грн. 06 коп. за відповідачку за свій кошт, не маючи можливості відрахувати необхідну суму з належних відповідачу коштів.

Таким чином, на думку позивача, у нього виникло право вимагати від відповідачки відшкодування понесених на сплату податку і збору витрат, а у відповідачки - відповідне зобов`язання відшкодувати позивачу ці витрати.

У позовній заяві також зазначено, що на письмову вимогу позивача від 28.07.2021 до відповідачки сплатити ці кошти, остання не відреагувала.

Таким чином, позивач просить суд, стягнути з відповідачки на свою користь грошові кошти у сумі 23541 грн. 87 коп. та судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою суду від 01.10.2021 позовну заяву прийнято, відкрито провадження по справі та призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Проти такого порядку розгляду справи учасники заперечень не надали.

За результатами розгляду даної справи, 01.12.2021 судом ухвалене заочне рішення, яким позовні вимоги ПрАТ «Азот» задоволено у повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Приватного акціонерного товариства «Азот» грошові кошти у розмірі 23541 грн. 87 коп., судовий збір у розмірі 2270 грн. 00 коп., а всього 25811 грн. 87 коп.

08.08.2022 ОСОБА_1 , через свою представницю адвоката Давигору С.А., звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення у справі №711/5739/21. В обґрунтування своїх заперечень проти вимог позивача вказує, що 19.11.2018 відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Черкаській області було прийнято рішення про відкриття виконавчого провадження. У постанові від 19.11.2018 головний державний виконавець вказав: «стягнути з ПАТ «Азот» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 13117 грн. 77 коп., компенсацію за затримку розрахунку при звільнені за період у сумі 120727 грн. 60 коп. з відрахуванням всіх обов`язкових платежів, передбачених законом. Всього 133 845,37 грн.». 05.02.2019 закінчено виконавче провадження №55715549 у зв`язку із фактичним виконанням судового рішення. Відповідно, сам позивач не виконав вимоги судового рішення, оскільки судом було встановлено, що сплата середнього заробітку повинна бути здійснена з відрахуванням всіх загальнообов`язкових платежів та зборів. Вказує, що за відсутності доступу до АСВП на дату подання заяви про перегляд заочного рішення неможливо встановити точну суму, яка була перерахована на ДВС у зв`язку з виконанням судового рішення. Звертає увагу суду, що відповідно до довідки №200 від 28.01.2021 ПрАТ «АЗОТ» утримало та сплатило від імені ОСОБА_1 з суми 120727,60 грн. податок на доходи та військовий збір лише 07.03.2019, тоді як закінчене виконавче провадження фактичною сплатою 05.02.2019. Як вказано в заяві, з огляду на мотиви, які викладені в позові, вважає, що позивач замовчує ту обставину, що судовим рішенням визначено, що стягнуті суми підлягають виплаті після утримання з них всіх податків та зборів, однак у позові про ці обставини свідомо замовчує позивач, їх навіть при обґрунтуванні позову не вбачається. Тим більше, що обов`язок виплатити середній заробіток покладений на роботодавця із відрахуванням всіх загальнообов`язкових платежів та зборів, а не на працівника. Отже, при виконанні судового рішення у 2019 році позивач повинен був виконати такі дії, як податковий агент, а не працівник. Як зазначено, до матеріалів позову ніяких доказів того, що саме позивач провів нарахування вказаних платежів у вигляді податку з доходів фізичних осіб та військового збору, не надано. На її думку, наявні посилання на ці обставини ще не свідчать, що такі дії були виконані. Крім того, до матеріалів справи також не подано відомостей, яка ж сума була перерахована органом ДВС на користь відповідачки, оскільки платіжне доручення на суму більше 5 млн. гривень адресоване органу примусового виконання не є належним доказом у даній справі. З огляду на викладене, позивач самостійно не виконав прямий обов`язок як роботодавця при виплаті середнього заробітку, суми до стягнення у вигляді сплати податку з доходів фізичних осіб та військовий збір сплатив більше, як через один місяць після закінчення виконавчого провадження, тому у діях відповідачки немає недобросовісних дій, які б давали право позивачу на стягнення коштів у примусовому порядку.

Ухвалою суду від 09.09.2022 поновлено ОСОБА_1 строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01.12.2021 у справі № 711/5739/21, прийнято її та призначено до судового розгляду у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

17.10.2022 ухвалою суду скасоване заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01.12.2021 по цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Азот» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів. Призначено дану цивільну справу до судового розгляду по суті у спрощеному позовному провадженні з повідомленням сторін.

У судовому засіданні представниця позивача ПрАТ «Азот» - адвокат Савенко Ю.Н. підтримала заявлені позовні вимоги та просила задовольнити у повному обсязі, на підставі обґрунтування, що наведене у ньому та з урахуванням доказів, які додані до позову. Звернула увагу суду на те, що ПрАТ «Азот» після закриття виконавчого провадження самостійно перерахував у державу податок на доходи фізичних осіб у розмірі 21730 грн. 97 коп. та військовий збір у розмірі 1810 грн. 91 коп., а всього 23541 грн. 87 коп. за виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, які і підлягають стягненню з останньої на користь ПрАТ «Азот». Разом з тим, зауважила, що податок на доходи фізичних осіб та військовий збір стягнуто із заробітної плати ОСОБА_1 при її нарахуванні, тому ПрАТ «Азот» і не ставить питання про їх стягнення з відповідачки. До того ж, зазначила, що на виконання заочного рішення суду від 01.12.2022 у даній справі, через органи ДВС стягнуто і отримано від відповідачки на користь ПрАТ "Азот" 7630 грн. 56 коп.

У судовому засіданні представниця відповідачки ОСОБА_1 адвокат Давигора С.А. заперечувала проти задоволення даного позову, на підставі обґрунтування, що наведене нею у заяві про перегляд заочного рішення та з урахуванням доказів, які додані до неї. Крім того, зазначила, що відсутні відомості, коли саме ПрАТ «Азот», на виконання рішення суду, сплатило ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. До того ж, ПрАТ «Азот» не оскаржував дії державного виконавця щодо неутримання обов`язкових зборів і платежів з виплат ОСОБА_1 . Крім того, відсутні відомості про те, що ПрАТ «Азот» сплатив у державу податок на доходи фізичних осіб та військовий збір за проведені виплати ОСОБА_1 , хоча саме на роботодавця, а не на працівника, покладений обов`язок зі сплати таких обов`язкових платежів.

У судовому засіданні відповідачка ОСОБА_1 підтримала доводи своєї представниці у повному обсязі. Крім того, зазначила, що вимогу ПрАТ «Азот» вона не могла виконати, оскільки, у той час перебувала за кордоном. До того ж, вказала, що органами ДВС, на виконання заочного рішення суду у даній справі, з неї стягнуто 8539 грн. 92 коп., з яких: 7630 грн. 56 коп. борг, 763 грн. 06 коп. виконавчий збір, 146 грн. 30 коп. витрати виконавчого провадження. Враховуючи доводи своєї представниці, просила відмовити у задоволенні позовних вимог ПрАТ «Азот» у повному обсязі, оскільки, чинне законодавство не покладає на неї обов`язку сплачувати податок на доходи фізичних осіб та військовий збір при виплаті заробітної плати, у зв`язку з тим, що це повинен здійснювати роботодавець, який і є податковим агентом.

Заслухавши думку учасників справи та їхніх представників, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та об`єктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та дійшов до таких висновків.

У судовому засіданні встановлено та матеріалами справи підтверджено, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09.10.2018 задоволено частково позов ОСОБА_1 до ПАТ «Азот» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Вирішено: стягнути з ПАТ «Азот» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у сумі 13117 грн. 77 коп., компенсацію за затримку розрахунку при звільненні за період у сумі 120727 грн. 60 коп. з відрахуванням всіх обов`язкових платежів, передбачених законом. Крім того, вирішено стягнути з ПАТ «Азот» на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1207 грн. 27 коп. Разом з тим, ухвалено стягнути з ПАТ «Азот» на користь держави 704 грн. 80 коп. судового збору (справа №711/7508/18). Вказане судове рішення набрало законної сили 09.11.2018.

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Черкаській області Вельган О.В. від 19.11.2018 відкрите виконавче провадження №57715549 з виконання виконавчого листа №711/7508/18 про стягнення з боржника на користь стягувача заборгованості по заробітній платі у сумі 13117,77 грн., компенсації за затримку розрахунку при звільненні у сумі 120727,60 грн. за період з 19.06.2017 по 01.09.2018 у сумі 120727,60 грн. з відрахуванням при виплаті всіх обов`язкових платежів, передбачених законом, а всього 133845,37 грн.

Постановою головного державного виконавця від 05.02.2019 закінчене виконавче провадження, у зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі рішення суду за виконавчим документом.

Як вбачається з інформації, наданої начальником відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Гайдар А. від 22.08.2022 № 3.3-32/13195, на користь стягувача перераховано у повному обсязі кошти у сумі 133845,37 грн., про що свідчить платіжне доручення № 105 від 29.01.2019. відповідно до матеріалів виконавчого провадження № 57715549, відсутні заяви ПАТ «Азот» щодо зменшення суми до стягнення з вирахуванням податку з доходів фізичних осіб, військового збору та щодо надмірно перерахованих стягувачу коштів за виконавчим листом.

Крім того, встановлено, що підприємством сплачені, враховуючи розмір 120727,60 грн. податок на доходи фізичних осіб 21730 грн. 97 коп. та військовий збір 1810,91 грн., а всього 23541,87 грн. Отже, до виплати ОСОБА_1 підлягала сума 97185,73 грн., що підтверджується даними довідки від 28.01.2021 №200 та платіжних доручень від 07.03.2019 №38058, №38062 відповідно.

28.07.2021 за вих. № 501-06/355 ПрАТ «Азот» направлено лист-вимогу на адресу ОСОБА_1 щодо відшкодування підприємству шкоди у розмірі 23541 грн. 87 коп., яка залишена без реагування.

Також, встановлено, що постановою державного виконавця Придніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Петренко С.В. від 06.05.2022 відкрито виконавче провадження № 689555704 щодо виконання виконавчого листа, виданого Придніпровським районним судом м. Черкаси, № 711/5739/21 від 18.03.2022 стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Азот» грошових коштів у розмірі 23541,87 грн., судового збору у розмірі 2270,00 грн., а всього 25811,87 грн. У ході примусового виконання даного виконавчого провадження, з ОСОБА_1 стягнуто на користь ПрАТ «Азот» кошти у розмірі 7630,56 грн., що сторони підтвердили безпосередньо у судовому засіданні.

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Як визначено ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Цивільне процесуальне законодавство закріплює положення щодо того, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому жодні докази для суду не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК).

Згідно з принципом диспозитивності (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 49 ЦПК України).

Предметом спору в даному випадку є повернення на користь позивача, як податкового агенту, коштів у вигляді не відрахованих із заробітної плати звільненого працівника податку та військового збору у спосіб, визначений ст. 1212 ЦК України.

Обраний позивачем спосіб захисту свого цивільного права не суперечить положенням ст. 16 ЦК України.

Частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України (у редакції, що діяла на момент виниклих правовідносин) передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Статтею 163 ПК України визначені доходи, які є об`єктом оподаткування. Зокрема, об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід та доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання). Таким чином, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні є доходом, який підлягає оподаткуванню.

Згідно із п. 15.1 ст. 15 ПК України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Підпунктом 168.1.1 п.168.1 ст.168 ПК України визначено, що податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст. 167 Кодексу.

Відповідно до п. 167.1 ст. 167 ПК України ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.

Відповідно до п.16-1 підр.10 розд. ХХ ПК України, тимчасово, до набрання чинності рішенням ВР України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлено військовий збір. Ставка збору становить 1,5 % від об`єкта оподаткування.

Відповідно до п. 6 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає і рішенні суду.

Також, слід зазначити, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є і об`єктом щодо сплати військового збору, що становить 1,5 відсотка об`єкта оподаткування.

За даними листа Державної фіскальної служби України від 05.11.2015 №23714/6/99-99-17-03-03-15, роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, нарахованої на підставі рішення суду.

Державна фіскальна служба України у листі від 09.03.2016 № 665/4/99-99-17-03-03-13 зазначила, що відповідно до пп. 14.1.48 ПК України, заробітна плата це основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні й компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом.

Оскільки виплата доходу у вигляді суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку під час звільнення працівника, здійснюється звільненому працівнику й не пов`язана з відносинами трудового найму, такий дохід обкладається ПДФО за ставкою 18% і військовим збором за ставкою 1,5%, як інші доходи.

Підприємство, яке виплачує такий дохід, для такого платника податку являється податковим агентом, а тому повинно утримати ПДФО та військовий збір із суми доходу, перерахувати їх до бюджету та відобразити виплату у формі № 1ДФ.

Суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника, слід класифікувати як інші доходи, відповідно до п.п. 164.2.20 п. 164.2 ст. 164 ПК України, оскільки між роботодавцем і колишнім працівником уже відсутні трудові відносини. При цьому, визначення виду доходу впливає на його відображення у податковому розрахунку 1-ДФ, а інші доходи зазначаються за ознакою «127». Оскільки об`єкти оподаткування військового збору фактично дублюють об`єкти оподаткування податку на доходи фізичних осіб, то із даного доходу утримується також військовий збір, за ставкою 1,5 %, відповідно до п. 161 Перехідних положень ПК України.

Ставка податку на доходи фізичних осіб, згідно із ст. 167 зазначеного Кодексу, на суму середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника становить 18%.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Тому, незважаючи на те, що призначена судом сума зменшується на суму податкових відрахувань, цей факт в жодному разі не погіршує становище працівника, адже якби працівник просто отримував зарплату, а вимушено був відсутній на роботі, то таку зарплату він отримував би також з урахуванням утримання обов`язкових податкових платежів.

Подібні висновки висвітлені у постановах Верховного Суду від 05.08.2020 у справі №817/893/17, від 18.07.2018 у справі №359/10023/16-ц, Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.10.2019 у справі №522/13736/15 та у справі №369/10046/18, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №910/4518/16 та у постанові Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №401/1813/16-ц, від 18.07.2018 у справі №359/10023/16-ц, від 07.10.2020 у справі №523/14396/19.

Отже, правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані нормами Глави 83 ЦК України про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов`язання з безпідставного набуття (придбання) майна виникають за наявності трьох умов: 1) має місце набуття або збереження майна; 2) вказане набуття або збереження майна здійснено за рахунок іншої особи; 3) має місце відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Стаття 1215 ЦК України встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.

Відповідно до ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

До правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є заробітною платою і платежами, що прирівнюються до неї, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення ст. 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають.

Подібні висновки щодо застосування ст. 1215 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 02.07.2014 (справа 6-91цс14), від 22.01.2014 (справа 6-151цс13), постановах Верховного Суду від 07.03.2018 (справа №517/186/17), від 28.03.2018 (справа №173/166/17), від 03.05.2018 (справа №473/2859/17).

Виходячи із системного аналізу ст. 1215 ЦК України, безпідставно набуте майно не підлягає поверненню за відсутності рахункової помилки при виплаті коштів, а також добросовісності з боку набувача. Обов`язок довести недобросовісність набувача грошових сум, зазначених у ч. 1 вказаної статті, покладається на сторону, яка вимагає повернення цих коштів.

Отже, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача.

Тобто, відсутність розрахункової помилки та добросовісність набувача презюмується, а тягар доказування наявності розрахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника: за загальним правилом цивільного процесу щодо змагальності сторін.

Однак, згідно з ч. 1 ст. 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно із п.п. 14.1.48. ст. 48 ПК України заробітна плата - основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом.

У рішенні від 15.10.2013 № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Отже, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

При цьому, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні ст. 2 ЗУ «Про оплату праці», тому на неї не розповсюджується правило ст. 1215 ЦК України.

За результатами розгляду справи, суд дійшов висновку, що відповідачка, отримавши у порядку примусового виконання, за рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09.10.2018 (справа № 711/7508/18), суму коштів, набула її частину без достатньої правової підстави, адже вона повинна була бути сплачена його податковим агентом у дохід держави.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог ПрАТ «Азот», враховуючи ту обставину, що позивачем сплачені всі необхідні податки та збори, а тому вони підлягають стягненню із відповідачки на користь позивача, без урахування уже стягнутих коштів через органи ДВС, які проведені на виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01.12.2021 (справа № 711/5739/21), у розмірі 7630,56 грн., тобто 15911,31 грн. (23541,87 грн. 7630,56 грн. = 15911,31 грн.), що визнано сторонами по справі. При цьому, слід зазначити, що доводи, на які посилається відповідачка та її представник, є безпідставними, оскільки не грунтуються на нормах права та спростовуються дослідженими під час розгляду справи доказами.

Щодо розподілу судових витрат, то відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Позивачем при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір у сумі 2270,00 грн. (платіжне доручення №139533 від 31.08.2021).

Таким чином, оскільки позовні вимоги ПрАТ «Азот» задоволені частково (на 67,59 %), то з відповідачки ОСОБА_1 на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 1534,29 грн., тобто пропорційно до розміру задоволених вимог (67,59 % від 23541,87 грн. = судовий збір 1534,29 грн.).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-84, 259, 268, 280-282 ЦПК України суд, -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , код НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Приватного акціонерного товариства «Азот» (м. Черкаси, вул. (Першотравнева) Героїв Холодного Яру, 72, код 00203826) грошові кошти в розмірі 15911грн. 31коп., судовий збір в розмірі 1534грн. 29коп., а всього 17445грн. 60коп.

В іншій частині відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Черкаського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складений 21.11.2022.

Головуючий: С. М. Позарецька