ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2022 року м.Суми

Справа №592/13807/21

Номер провадження 22-ц/816/607/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Криворотенка В. І.

сторони справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Ізі Кредит»

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ізі Кредит» на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 січня 2022 року в складі судді Корольової Г.Ю., ухваленого в м. Суми,

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду із позовом у листопаді 2021 року, ТОВ «Ізі Кредит» просило стягнути на свою користь з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 27740,00 грн та судові витрати в розмірі 2270,00 грн.

Свої вимоги товариство мотивувало тим, що 23.11.2018 між ТОВ «Ізі Кредит» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір за № 214914, за умовами якого остання отримала кредит в розмірі 13000,00 грн на 12 місяців, який зобов`язалася повернути, сплативши відсотки згідно умов договору та затвердженого графіку платежів. Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредитні грошові кошти в розмірі 13000,00 грн, а відповідачка не виконала взяті на себе зобов`язання, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитним договором в розмірі 27740,00грн, з яких тіло кредиту - 11763,83 грн, нараховані відсотки за користування кредитом - 13976,17 грн., а також 2000,00 грн неустойки.

21 вересня 2021 року на адресу відповідача було направлено досудову вимогу про необхідність погашення заборгованості за кредитом, проте дана вимога залишена поза увагою, не виконано зобов`язань, визначених у кредитному договорі.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 січня 2022 року позовні вимоги ТОВ «Ізі Кредит» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Ізі Кредит» заборгованість за кредитним договором №214914 від 23.11.2018 року в розмірі 5507,37 грн., яка складається з наступного: 4884,61 грн - заборгованості за тілом кредиту; 622,76 грн - заборгованості за нарахованими відсотками. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Компенсовано ТОВ «Ізі Кредит» понесений у зв`язку із поданням позовної заяви судовий збір в розмірі 454,00 грн. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ТОВ «Ізі Кредит» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині відмови в позовних вимогах та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що в порушення умов кредитного договору та чинного законодавства України відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, внаслідок чого станом на 01.10.2021 у нього перед позивачем сформувалась заборгованість за кредитним договором в розмірі 27740,00 грн.

Зазначає, що до укладення кредитного договору, товариством, як кредитодавцем, здійснено дії на виконання Закону України «Про споживче кредитування» та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», зокрема в частині надання потенційному позичальнику інформації перед укладення кредитного договору.

Звертає увагу на те, що ОСОБА_1 під час укладення кредитного договору ознайомлювалась з його текстом та змістом в цілому, жодних заперечень, уточнень чи вимог щодо зміни його тексту не висловила.

Апелянт не погоджується з висновком суду про те, що оскільки кредит було надано на споживчі цілі, особливості регулювання відносин визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Вважає, що суд безпідставно визначив розмір процентів на рівні облікової ставки Національного банку України, враховуючи те, що розмір процентів встановлено договором.

Також посилання у тексті судового рішення на нормативно-правові акти, що регулюють банківську діяльність, зокрема Закон України «Про банки і банківську діяльність» є безпідставним та недоречним, оскільки товариство є небанківською фінансовою установою і на нього не розповсюджуються вимоги, передбачені законодавством щодо банківської діяльності.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Цюпка О.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, вважаючи, що підстав для скасування судового рішення немає, оскільки суд першої інстанції правомірно застосував приписи ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи те, що апеляційна скарга подана на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 за № 15-рп/2011 та вимоги ст. 18 Закону України «Про захист споживачів», та задовольняючи частково позов, виходив з того, що між сторонами склались цивільно-правові правовідносини, що витікають з кредитного договору, однак визнав, що встановлена банком у кредитному договорі процентна ставка за користування грошовими коштами у розмірі 762,3 річних суперечить критеріям справедливості, добросовісності і розумності і є для відповідачки, яка є пенсіонером та людиною, що має інвалідність ІІ групи, надмірним майновим тягарем, тому визнав за необхідне нарахувати відповідачці відсотки за користування кредитом на рівні облікової ставки Національного банку України, що становив 18% річних. Також суд, враховуючи, що на момент звернення позивача до суду сплинув річний строк спеціальної позовної давності щодо вимоги про стягнення неустойки, відмовив в задоволенні в цій частині.

Проте, з такими висновкам суду першої інстанції колегії суддів не може повністю погодитися, виходячи з наступного.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Окремі висновки, викладені у оскаржуваному судовому рішенні зазначеним вимогам закону не відповідає в повній мірі.

Так, із матеріалів справи вбачається, що 23 листопада 2018 року між ТОВ «Ізі Кредит» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір за №214914, за яким позичальник отримала в кредит для особистих потреб готівкою грошові кошти на суму 13000,00 грн, строком на 12 місяців, зобов`язавшись повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом згідно умов договору та затвердженого графіку платежів (а.с.5-9).

У розділі 111 кредитного договору узгоджено сторонами, що реальна (ефективна) річна процентна (відсоткова) ставка за кредитом є фіксованою та становить 762,30% (п.5.2). Сума щомісячного платежу в рахунок повернення кредиту та ставки процентів визначається графіком платежів. З урахуванням ануїтетного характеру платежів за користування кредитом позичальник сплачує кредитодавцю 255,54% (процентів) річних від суми кредиту з першого по 8 платіж та 0,09% (процентів) річних з 9 до останнього платежу згідно з графіком платежі, у розрахунку з помісячною сплатою -21.30% (процентів) з 1 по 8 платіж та 0,09% (процентів) з 9 до останнього платежу, за період дії договору - 170,76%(процентів). Дата першого платежу 23.12.2018. День платежу в рахунок повернення кредиту та сплати процентів визначається графіком платежів. Загальна сума всіх платежів позичальника за договором з урахуванням відсоткової (процентної) ставки за кредитом становить 34320 грн, загальна вартість кредиту в грошовому виразі становить 34320грн, що складає 13000грн суми кредиту та 21320грн процентів за користування кредитом, або 166,24% у процентному значенні.

Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами, що підтверджується видатковим касовим ордером від 23.11.2018 року (а.с.16), однак заборгованість по сумі основного боргу та нарахованим відсоткам за користування кредитом позичальником у встановлені строки сплачена не була.

Відповідно до виписки з особового рахунку за кредитним договором від 23 листопада 2018 року за №214914, станом на 01жовтня 2021 року, заборгованість ОСОБА_1 за кредитом становить 27740,00 грн, з яких : тіло кредиту - 11763,83 грн , нараховані відсотки за користування кредитом - 13976,17 грн, а також 2000,00 грн. неустойки (а.с.17-18).

21 вересня 2021 року на адресу за місцем проживання ОСОБА_1 було направлено досудову вимогу про необхідність погашення заборгованості за кредитом, проте, станом на 13 січня 2022 року, дана вимога залишилась невиконаною.

Правовідносини з надання кредиту за своєю правовою природою є договірними правовідносинами. Відповідно до частини 1 статті 14 Цивільного кодексу України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦПК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди -ст. 638 ЦК України.

За змістом частини ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 цього Кодексу за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частинами 1-3 ст. 1056-1 цього Кодексу визначено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до змісту кредитного договору від 23 листопада 2018 року за №214914 (а.с.5-9), укладеного між ТОВ «Ізі Кредит» та ОСОБА_1 , вбачається, що кредитодавець надає позичальнику в кредит грошові кошти в сумі 13000,00 грн, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти кредитодавцю відповідно до умов, зазначених у договорі ( п.3).

Згідно п. 2.2. кредитного договору, позичальник підтверджує, що підписання договору кредитодавець надав йому у письмовій формі інформацію, що передбачена законодавством України про фінансові послуги та про захист прав споживачів, зокрема інформацію, передбачену в ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», та підтверджує, що надана інформація є повною та достатньою для правильного розуміння суті фінансової послуги, що надається кредитодавцем.

Пунктом 5.1. договору встановлено, що перебіг строку кредиту розпочнеться з моменту підписання Договору і складає 12 місяців, кількість платежів -12.

Пунктом 5.2. договору визначено, що реальна (ефективна) річна процентна (відсоткова) ставка за кредитом є фіксованою та становить 762,30%.

Відповідно до п.5.4. договору, сума щомісячного платежу в рахунок повернення кредиту та сплати процентів визначається Графіком платежів з урахуванням ануїтетного характеру платежів за користування кредитом Позичальник сплачує кредитодавцю 255,54% (процентів) річних від суми кредиту з першого по 8 платіж та 1,09% (процентів) річних з 9 до останнього платежу згідно з Графіком платежів, у розрахунку з помісячною сплатою - 21,30% ( процентів) з 1 по 8 платіж та 0,09 % ( процентів) з 9 до останнього платежу, за період дії Договору - 170,76% ( процентів).

Даний розмір відсотків також зазначено у Паспорті споживчого кредиту( а. с. 11).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, у порушення вимог ст. 81 ЦК України, не врахував те, що підписавши вказаний кредитний договір, сторонами було досягнуто згоди з усіх умов договору, зокрема відповідачка відповідно до статей 3, 627 ЦК України добровільно погодилася на такі умови кредитного договору, взяв на себе відповідні зобов`язання, у тому числі сплачувати проценти за користування кредитом, повернути кредит у визначені договором терміни і т.д.

При цьому, від ОСОБА_1 під час укладення кредитного договору не було жодних заперечень чи уточнень.

Колегія суддів зазначає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що оскільки кредит було надано на споживчі цілі, особливості регулювання відносин визначаються Законом України «Про захист прав споживачів», враховуючи наявність спеціального закону у сфері споживчого кредитування, а саме - Закону України «Про споживче кредитування».

Так, у статті 3 Закону «Про споживче кредитування» зазначено, що цей Закон регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування, а також відносини, що виникають у зв`язку з врегулюванням простроченої заборгованості за договорами про споживчий кредит та іншими договорами, передбаченими частиною другою цієї статті.

Поряд з цим, з моменту набрання чинності Закону України «Про споживче кредитування», за редакцією статті 11 Закон України «Про захист прав споживачів» визначено, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".

Щодо посилання суду на порушення принципів справедливості, добросовісності і розумності під час здійснення споживчого кредитування, то слід зазначити наступне.

Пунктами 3, 10, 11, 13, 15,частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його постачання споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей.

В судовому засіданні відповідачкою та її представником не було доведено неповноту обізнаності з умовами кредитного зазначено через їх не визначеність, оскільки зауваження позичальника при підписанні кредитного договору відсутні. Умовами цього кредитного договору чітко визначено розмір процентної за користування кредитом, порядок здійснення та розмір щомісячного платежу, загальна сума кредиту та процентів, що підлягає сплаті по закінченню дії кредитного договору.

Отже, в суді позичальник не навела обставини в чому полягає суперечність умов кредитного договору принципу добросовісності внаслідок чого допущено істотний дисбаланс її договірних прав та обов`язків, у зв`язку із недобросовісною поведінкою товариства під час укладення кредитного договору або надання недостовірної інформації у виписки з її особового рахунку щодо розміру заборгованості та зафіксованої процентної ставки.

Тому, посилання в рішення суду першої інстанції на несправедливість умови кредитного договору, щодо визначення розміру процентної ставки і застосування на цій підставі процентної ставки на рівні облікової ставки НБУ є помилковим і не відповідає принципу свободи договору.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

У відповідності до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки помилкове застосування судом процентної ставки на рівні облікової ставки НБУ - 18% вплинуло на правильність визначення суми заборгованості по кредиту, колегія суддів змінює рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за кредитом та нараховані відсотків і визнає, що на користь товариства слід стягнути заборгованість за кредитним договором у розмірі 25740,00 грн., яка складається з наступного: 11763,83 грн. - заборгованості за тілом кредиту; 13976,17 грн. - заборгованості за нарахованими відсотками.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду щодо відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення неустойки в розмірі 2000,00 грн, у зв`язку зі спливом строку спеціальної позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

А із змісту частин 1, 2 ст. 258 ЦК України вбачається, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Так, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 Цивільного кодексу України).

Тому, з врахуванням того, що неустойка відповідачці у розмірі 2000 грн була нарахована за період з 23.04.2019 по 25.08.2019, а позивач звернувся із позовною заявою до суду лише 02.11.2021 за захистом порушених прав, тобто за спливом річного строку позовної давності, суд першої інстанції обґрунтовано застосував ч. 4 ст. 267 ЦК України та відмовив в задоволенні цих вимог, оскільки представником відповідачки в суді було заявлено про застосування позовної давності.

В цій частині рішення ухвалено з дотриманням норм процесуального і матеріального права.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання позовної заяви ТОВ «Ізі Кредит» було сплачено судовий збір у розмірі 2270 грн., за подання апеляційної скарги на рішення суду судовий збір у розмірі 3405 грн., що підтверджується платіжними дорученнями (а.с.4, 92).

Враховуючи, що відповідачка ОСОБА_1 є людиною, яка має інвалідність ІІ групи, що підтверджується довідкою МСЕК серія АС №067806 від 02.03.2010 ( а.с.45), на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, тому слід компенсувати позивачу суму сплаченого судового збору в розмірі 5277,75 грн, зокрема: при подачі позовної заяви - в розмірі 2111,10 грн та при подачі апеляційної скарги - в розмірі 3166,65 грн (пропорційно розміру задоволених позовних вимог - 93%) за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-382, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ізі Кредит» задовольнити частково.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 січня 2022 року змінити в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та нарахованими відсотками.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ізі Кредит» заборгованість за кредитним договором від 23.11.2018 за №214914 станом на 01.10.2021 у розмірі 25740,00 грн., яка складається з наступного: 11763,83 грн. - заборгованості за тілом кредиту; 13976,17 грн. - заборгованості за нарахованими відсотками.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Компенсувати Товариству з обмеженою відповідальністю «Ізі Кредит» () понесений у зв`язку із поданням позовної заяви та апеляційної скарги судовий збір в розмірі 5277,75 грн за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: О.Ю. Кононенко

В.І.Криворотенко