КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2022 року м. Київ

Унікальний номер справи № 369/15340/19

Апеляційне провадження № 22-ц/824/12989/2022

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврюшенко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 лютого 2022 року, ухвалене під головуванням судді Ковальчук Л.М., у справі за позовом Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області до ОСОБА_1 про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування її державної реєстрації та витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2019 року Віто-Поштова сільська рада Києво-Святошинського району Київської області, правонаступником якої є Гатненська сільська рада Фастівського району Київської області, звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила:

- визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії КВ № 070591, виданий ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :02:008:0003 площею 0,1097 га;

- витребувати із незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :02:008:0003 площею 0,1097 га, яка розташована в АДРЕСА_1 ;

- судові витрати покласти на відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22 лютого 2002 року рішенням Віто-Поштової сільської ради ОСОБА_2 надано дозвіл на складання проекту відводу земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель в АДРЕСА_1 . Рішенням Віто-Поштової сільської ради від 28 березня 2002 року затверджено технічну документацію по складанню проекту відведення земельної ділянки в приватну власність ОСОБА_2 в АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель площею 0,1097 га. На підставі вказаного рішення ОСОБА_2 отримав державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-КВ № 039950. У подальшому 18 жовтня 2003 року ОСОБА_2 подарував цю земельну ділянку ОСОБА_1 04 лютого 2004 року ОСОБА_1 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії КВ № 070591 (кадастровий номер :02:008:0003).

Позивач вважає, що в процесі приватизації вказаної земельної ділянки були допущені порушення вимог чинного законодавства України щодо складання та затвердження проекту відведення земельної ділянки в приватну власність, оскільки на сесії сільської ради вищенаведені рішення не приймались, а були видані сільським головою протиправно, що призвело до незаконності вибуття вказаної земельної ділянки з комунальної власності Віто-Поштової територіальної громади.

У позові вказано, що за фактом неправомірної передачі у власність земельної ділянки, яка розташована в АДРЕСА_1 було відкрито кримінальне провадження № 0001618 (а.с. 1-12).

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 просив закрити провадження у справі з тих підстав, що питання законності державного акта на право власності на земельну ділянку, державної реєстрації земельної ділянки та договору дарування було предметом судового розгляду в інших справах, по яких ухвалено рішення. Так, рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 листопада 2004 року по справі № 2-2503/04 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , Віто-Поштової сільської ради про визнання недійсним державного акта на право власності на землю та договору дарування земельної ділянки, було відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні позову та відповідно визнано правомірність отримання земельної ділянки. Також 27 березня 2006 року Апеляційним судом Київської області прийнято постанову по справі № 22а-156/2006, якою задоволено позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Віто-Поштової сільської ради про визнання незаконним рішення сесії Віта-Поштової сільської ради від 21 квітня 2005 року в частині відміни та визнання нечинними рішень від 22 лютого 2002 року та від 28 березня 2002 року. Цього ж висновку дійшов і Апеляційний суд Київської області в постанові від 16 липня 2007 року у справі за позовом прокуратури Києво-Святошинського району Київської області в інтересах Віта-Поштової сільської ради до ОСОБА_1 , визнавши правомірність отримання землі. Крім того, звертав увагу, що позивачем пропущено строк позовної давності (а.с. 37, 39-41).

У вересні 2021 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про застосування строків позовної давності, посилаючись на те, що позивачу починаючи з 2004 року могло бути відомо про неправомірні дії відповідача щодо отримання у приватну власність спірної земельної ділянки (а.с. 125-126).

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 лютого 2022 року у задоволенні позову Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області до ОСОБА_1 про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування її державної реєстрації та витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння відмовлено (а.с. 147-152).

Не погодившись з рішенням районного суду, 26 вересня 2022 року представник Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області - адвокат Паламарчук І.І. звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (а.с. 154-165).

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що в ході розслідування кримінального провадження № 0001618 було виявлено факт неправомірної передачі у власність земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1 . Даний факт підтверджується висновком експерта № 10421/15-41 від 07 серпня 2015 року за результатами проведення судової експертизи з питань землеустрою, призначеної у рамках досудового розслідування кримінального провадження № 0001618. Проте суд першої інстанції взагалі не дослідив вищевказаний висновок експерта та інші надані до суду письмові докази. Також суд проігнорував той факт, що в ході кримінального провадження № 0001618 встановлено той факт, що рішення Віто-Поштової сільської ради від 28 березня 2002 року про затвердження технічної документації по складанню проекту відведення земельної ділянки в приватну власність ОСОБА_2 в АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель площею 0,1097 га було підроблено, таке рішення на сесії не розглядалося, тим самим голова сільської ради Місячний С.А. вчинив складання та видачу завідомо неправдивих офіційних документів.

Зазначав, що суд першої інстанції посилаючись на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 5 листопада 2004 року у справі № 2-2503/04 та рішення Апеляційного суду Київської області від 16 листопада 2007 року, залишив поза увагою той факт, що на момент ухвалення цих рішень не було встановлено, що рішення сільської ради від 22 лютого 2002 року та від 28 березня 2002 року є наслідком кримінально-карних дій з боку посадових осіб сільської ради, що підтверджується ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 жовтня 2018 року у справі № 369/12649/18.

Також вважає безпідставним посилання суду на постанову Апеляційного суду Київської області від 27 березня 2006 року у справі № 22а-156/2006, адже підставою для задоволення вимог та визнання незаконним рішення сесії Віта-Поштової сільської ради від 21 квітня 2005 року в частині скасування та визнання нечинними рішень ради від 22 лютого 2002 року та від 28 березня 2002 року став той факт, що оскаржуване рішення було прийнято поза межами повноважень Віта-Поштової сільської ради.

Враховуючи той факт, що оформлення та видача державного акта серії КВ № 070591 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:008:0003 площею 0,1097 га, проведено без згоди та відому власника землі - Віта-Поштової сільської ради, позовні вимоги про визнання недійсним державного акта та витребування земельної ділянки підлягають задоволенню.

19 грудня 2022 року ОСОБА_1 подав до суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін (а.с. 190-196).

У судовому засіданні представник Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області - адвокат Паламарчук І.І. підтримав скаргу і просив її задовольнити. Відповідач ОСОБА_1 , його представник - адвокат Литвинов О.Р. заперечували проти скарги і просили її відхилити.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виникло право власності на спірну земельну ділянку, є чинним, договір дарування земельної ділянки є чинним, позивачем не доведено порушень при приватизації та даруванні земельної ділянки, крім того, наявні низка судових рішень, в яких встановлені обставини щодо фактичних правовідносин сторін та предмету даного позову.

Колегія суддів погодилась з таким висновком районного суду виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи,22 лютого 2002 року Віто-Поштовою сільською радою Києво-Святошинського району Київської області прийнято рішення «Про надання дозволу на складання проекту відводу земель для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель ОСОБА_2 », надано дозвіл на складання проекту відводу земель для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель в АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_2 (а.с. 88).

28 березня 2002 року Віто-Поштовою сільською радою Києво-Святошинського району Київської області прийнято рішення «Про затвердження технічної документації по складанню проекту відведення земельної ділянки в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель в с. Юрівка», яким затверджено технічну документацію по складанню проекту відведення земельної ділянки в приватну власність гр. ОСОБА_2 в АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель площею 0,1097 га (а.с. 89).

10 серпня 2003 року ОСОБА_2 видано державний акт на право приватної власності на землю на підставі рішення 19 сесії 23 скликання Віто-Поштової сільської ради від 28 березня 2002 року, за яким ОСОБА_2 передається у приватну власність земельна ділянка площею 0,1097 га, розташована на території АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд, що зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1517 (а.с. 90).

18 жовтня 2003 року ОСОБА_2 подарував вказану земельну ділянку своєму сину - ОСОБА_1 .

Земельна ділянка в АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на підставі державного акта на право власності на землю № 1853 від 04 лютого 2004 року (а.с. 93).

24 червня 2004 року Виконавчим комітетом Віто-Поштової сільської ради прийнято рішення № 6-73 «Про надання дозволу на забудову житлового будинку ОСОБА_1 , що в АДРЕСА_1 », яким надано дозвіл гр. ОСОБА_1 на забудову індивідуального жилого будинку та господарських споруд в АДРЕСА_1 , за індивідуальним типовим проектом Люкс-К-123, на 4 кімнати, загальною площею 212,67 кв.м., житловою площею 79,46 кв.м. (а.с. 92).

15 вересня 2004 року складено акт про перенесення в натуру (на місцевість) меж земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , згідно якого вказано про перенесення в натуру (на місцевість) межі земельної ділянки загальною площею 0,1097 га гр. ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (а.с. 91).

05 листопада 2004 року Києво-Святошинським районним судом Київської області прийнято рішення по справі № 2-2503/04 р. за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , Віто-Поштової сільської ради про визнання недійсним державного акта на право власності на землю та договору дарування земельної ділянки, яким відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні позову. Дане рішення не оскаржувалось і набрало законної сили.

За цим рішенням суд не вбачав будь-яких порушень з боку ОСОБА_2 при приватизації та даруванні земельної ділянки. Суд вважав, що той факт, що в матеріалах сільської ради не виявлено рішення про надання ОСОБА_2 земельної ділянки, не є підставою для визнання недійсним правовстановлюючих документів відповідача, оскільки такі документи надані відділом земельних ресурсів і у передбаченому законом порядку не встановлено, що ці документи є наслідком кримінально-карних дій з боку відповідача чи відповідних посадових осіб сільської ради. Також у рішенні зазначено, що, як вбачається з рішення Віта-Поштової сільської ради від 25 вересня 2003 року, вона залишила без змін попередні рішення Віта-Поштової сільської ради від 22 лютого 2002 року та від 28 березня 2002 року про надання та приватизацію земельної ділянки відповідачу ОСОБА_2 (а.с. 45-48).

27 березня 2006 року Апеляційним судом Київської області прийнято постанову по справі № 22а-156/2006, якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, скасовано постанову Києво-Святошинського районного суду від 29 листопада 2005 року і прийнято нову постанову, якою задоволено позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Віто-Поштової сільської ради та визнано незаконним рішення сесії Віто-Поштової сільської ради від 21 квітня 2005 року в частині відміни та визнання незаконними рішень від 22 лютого 2002 року про надання дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки ОСОБА_2 та від 28 березня 2002 року про затвердження проекту технічної документації про складанню проекту відведення земельної ділянки (а.с. 42-44).

У вказаній постанові суд виходив з того, що Віто-Поштова сільська рада прийняла рішення від 21 квітня 2005 року про відміну та визнання незаконними своїх рішень від 22 лютого 2002 року та від 28 березня 2002 року за межами своїх повноважень, оскільки питання про незаконність зазначених рішень ради пов`язано з правами позивача ОСОБА_1 щодо володіння, користування і розпорядження земельною ділянкою, яка належить йому на праві власності, і відноситься до компетенції суду.

16 липня 2007 року Апеляційним судом Київської області прийнято рішення по справі № 22ц-2133/2007, яким апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 травня 2007 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову прокуратури Києво-Святошинського району Київської області в інтересах держави в особі Віта-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району до ОСОБА_1 про визнання недійсними державних актів на право приватної власності на землю та договору дарування земельної ділянки (а.с. 49-53).

У вказаному рішенні судом встановлено, що 27 березня 2006 року Апеляційним судом Київської області прийнято постанову по справі № 22а-156/2006 та визнано незаконним рішення сесії Віто-Поштової сільської ради від 21 квітня 2005 року в частині відміни та визнання незаконними рішень від 22 лютого 2002 року про надання дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки ОСОБА_2 та від 28 березня 2002 року про затвердження проекту технічної документації про складанню проекту відведення земельної ділянки. Рішенням 3 сесії 5 скликання від 20 липня 2006 року сільська рада скасувала своє рішення від 21 квітня 2005 року.

Таким чином, суд зробив висновок, що рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виникло право власності ОСОБА_2 та згодом ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку, є чинним та підлягає врахуванню.

Ухвалою Верховного Суду України від 27 листопада 2007 року по справі № 6-20898св07 касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Апеляційного суду Київської області від 16 липня 2007 року залишено без змін (а.с. 54-55).

Щодо визнання недійсним державного акта.

За змістом ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 116 ЗК України (у редакції від 01 січня 2002 року) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 118 ЗК України (у редакції від 01 січня 2002 року) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення (ч. 7 ст. 118 ЗК України у вказаній редакції).

Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органом архітектури та подається на розгляд відповідної місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування (ч. 9 ст. 118 ЗК України у вказаній редакції).

Згідно з ч. 10 ст. 118 ЗК України (у редакції від 01 січня 2002 року) районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 ЗК України (у редакції від 01 січня 2002 року) сільські, селищні, міські ради надають земельні ділянки у постійне користування юридичним особам із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Статтею 126 ЗК України (у редакції від 01 січня 2002 року та 01 січня 2004 року) передбачено, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч. 1 ст. 131 ЗК України (у редакції, чинній на час укладення договору дарування)громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод.

Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів, серед яких припинення правовідношення та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час видачі державного акта) захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. (ч. 1 ст. 155 ЗК України).

Виходячи з положень статей 8, 124 Конституції, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України (у відповідних редакціях), судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11 (провадження № 14-525цс18).

Обґрунтовуючи заявлені вимоги щодо визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:008:0003 площею 0,1097 га серії КВ № 070591, що виданий ОСОБА_1 , позивач посилався на надану до суду фотокопію висновку експерта КНДІСЕ за результатами проведення судової експертизи в кримінальній справі з питань землеустрою від 07 серпня 2015 року № 10421/15-41 (а.с. 13-19).

Згідно з висновками вказаної експертизи проект відведення земельної ділянки в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель в межах с. Юрівка Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області гр. ОСОБА_2 та його затвердження не відповідають вимогам законодавства, чинного станом на 28 березня 2002 року. Технічна документація з перенесення в натуру проекту відведення земельної ділянки в приватну власність та складання державних актів на право приватної власності на землю гр. ОСОБА_2 в межах с. Юрівка Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області не відповідає за складом та змістом вимогам законодавства, чинного станом 22 липня 2002 року.

Як було встановлено, первісне право власності на спірну земельну ділянку виникло у батька відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , який передав своє право власності на цю земельну ділянку за договором дарування від 18 жовтня 2003 року своєму сину на підставі рішень 18 сесії сільської Ради 23 скликання від 22 лютого 2002 року «Про надання дозволу на складання проекту відводу земель для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель ОСОБА_2 » та 19 сесії 23 скликання від 28 березня 2002 року «Про затвердження технічної документації по складанню проекту відведення земельної ділянки в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель в с. Юрівка».

Як вбачається з постанови колегії суддів палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 27 березня 2006 року, було скасовано постанову по справі № 22а-156/2006, якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, скасовано постанову Києво-Святошинського районного суду від 29 листопада 2005 року і прийнято нову постанову, якою задоволено позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Віто-Поштової сільської ради та визнано незаконним рішення сесії Віто-Поштової сільської ради від 21 квітня 2005 року в частині відміни та визнання незаконними рішень від 22 лютого 2002 року про надання дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки ОСОБА_2 та від 28 березня 2002 року про затвердження проекту технічної документації про складанню проекту відведення земельної ділянки (а.с. 42-44).

Цією постановою визнано незаконним рішення сесії сільської ради від 21 квітня 2005 року в частині скасування та визнання незаконними зазначених рішень.

Крім того, правомірність набуття у власність спірної земельної ділянки встановлено рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 листопада 2004 року по справі № 2-2503/04 р., в якому суд не вбачав будь-яких порушень з боку ОСОБА_2 при приватизації та даруванні земельної ділянки (а.с. 45-48).

Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, правильним є висновок суду першої інстанції, що рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виникло первісне право власності на спірну земельну ділянку, є чинним.

До суду не надано доказів визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю від 10 серпня 2003 року, який виданий ОСОБА_2 на підставі рішення 19 сесії 23 скликання Віто-Поштової сільської ради від 28 березня 2002 року, за яким ОСОБА_2 передається у приватну власність земельна ділянка площею 0,1097 га, розташована на території АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд (а.с. 90).

Договір дарування земельної ділянки № 3749 від 18 жовтня 2003 року, на підставі якого у відповідача ОСОБА_1 виникло право власності на спірну земельну ділянку, є дійсним, доказів на спростування вказаного не надано.

У цій справі позивач не заявляв вимог про визнання вказаного договору дарування недійсним.

У пункті 5 постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

В суді апеляційної інстанції представник апелянта - адвокат Паламарчук І.І. пояснив, що вирок у кримінальній справі відсутні, проте наявна ухвала суду про закриття кримінального провадження про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (а.с. 203-204).

Враховуючи вказане, апеляційний суд відхилив доводи позивача щодо визнання недійсним державного акта на землю відповідача з посиланням на висновок експерта КНДІСЕ за результатами проведення судової експертизи з питань землеустрою від 07 серпня 2015 року № 10421/15-41.

Про витребування земельної ділянки.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

За змістом ст. 317, 319, 321 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння передбачено ст. 387 ЦК України. Так, згідно з частиною 1 цієї статті власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно з ч. 3 ст. 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14 захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених ст. 387 та 388 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) погодилася з цим висновком Верховного Суду України, оскільки задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст. 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Крім того, власник з дотриманням вимог ст. 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Судом встановлено, що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника на підставі рішення органу місцевого самоврядування, яке не скасовано, у подальшому земельна ділянка була відчужена на підставі договору дарування відповідачу ОСОБА_1 , який є добросовісним набувачем.

Посилання апелянта на вчинення посадовими особами дій, відповідальність за вчинення яких передбачена КК України, суд апеляційної інстанції відхилив, оскільки набравшого законного сили судового рішення у кримінальній справі на підтвердження наявності таких обставин до суду не надано і судом не встановлено.

Разом з тим, позивачем не доведено, що ОСОБА_2 не мав права відчужувати земельну ділянку, оскільки як підтверджено вищенаведеними судовими рішеннями у інших справах, ОСОБА_2 правомірно набуто у власність спірну земельну ділянку і ця обставина не доказується при розгляді цієї справи.

Таким чином, правильним є висновок суду про відмову в задоволенні позову у зв`язку із недоведеність позовних вимог.

Відповідачем у справі було заявлено про застосування позовної давності.

Частиною 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог.

Відповідний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 та від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16).

Оскільки позов задоволенню не підлягає, суд не вирішував питання щодо пропуску позивачем строку позовної давності.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені апелянтом судові витрати мають бути віднесені на його рахунок.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 лютого 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 23 грудня 2022 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова