ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 639/8254/19 Номер провадження 22-ц/814/2180/22Головуючий у 1-й інстанції Єрмоленко В.Б. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Абрамова П.С.,

Суддів: Одринської Т.В., Панченка О.О.,

за участю секретаря судового засідання - Ряднини І.В.,

представника позивача, ОСОБА_1 , - адвоката Орлова О.О.,

представника третьої особи, ОСОБА_2 , - адвоката Гринишина Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу представника позивача, ОСОБА_1 , адвоката Орлова Олександра Олександровича, на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 08 квітня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції», треті особи - ОСОБА_2 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Галина Іванівна, про визнання протиправним та скасування рішення приватного нотаріуса про реєстрацію права власності на квартиру

УСТАНОВИВ:

короткого змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції;

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» (далі по тексту ТОВ «ФК «Приватні інвестиції») про визнання протиправним та скасування рішення приватного нотаріуса № 30555455 від 20 липня 2016 року, відповідно до якого зареєстровано право власності на трикімнатну квартиру загальною площею 65,5 кв.м, житловою площею 38,5 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за ТОВ «ФК «Приватні інвестиції».

Позовна заява мотивована тим, що 25.07.2007 між нею та ВАТ «Кредобанк» укладено кредитний договір № Ф2176/11-06, відповідно до умов якого Банк надав, а позичальник отримав кредит у сумі 237 350 грн, який зобов`язалася повернути в строк до 24.07.2027. Цього ж дня, з метою забезпечення виконання зобов`язань за укладеним кредитним договором укладено між Банком і нею договір Іпотеки, предметом якого є трикімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Хащіною Н.В. 25.07.2007.

29.11.2011 до ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» перейшло право вимоги на підставі договорів факторингу та про відступлення права вимоги.

У жовтні 2014 відповідач звернувся до суду з позовом до неї про стягнення заборгованості за кредитним договором, але під час розгляду справи, 20.07.2016, державний реєстратор в особі приватного нотаріуса Малахової Г.І. зареєстрував за ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» право власності на трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

В подальшому, вказана квартира продана відповідно до договору купівлі-продажу ОСОБА_2 , про що позивачу стало відомо 15.08.2016.

Вважає, що рішення державного реєстратора № 30555455 від 20.07.2016 протиправне, оскільки в супереч статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не перевірені документи на наявність підстав для зупинення розгляду справи про державну реєстрацію прав, не подані документи, визначені п. 57 постанови Кабінету Міністрів України № 1127 від 25 грудня 2015 року «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень», а саме: кредитний договір, договір іпотеки, факторингу, відступлення прав, звіт про оцінку майна на момент набуття права власності, докази наявності заборгованості у розмірі вартості предмета іпотеки, копія письмової вимоги про усунення порушень, документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання вимоги. Крім того, не з`ясовано наявності факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов`язує можливість державної реєстрації права власності на предмет іпотеки, що потягло прийняття державним реєстратором, на думку позивача, протиправного рішення.

Позивач стверджує, що на письмову вимогу боржника до ТОВ «ФК «Приватні інвестиції», доказів підтвердження переходу права вимоги до нового кредитора, надано не було, як і договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Договір іпотеки не містить іпотечного застереження, яке б відповідало вимогам ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку». За відсутності іпотечного застереження правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути тільки договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Позивач своєї згоди на вибуття спірного майна з його власності не надавала (а.с. 2-10, 62-71).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 08 квітня 2021 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

короткого змісту вимог апеляційної скарги; узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу;

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 прохала рішення місцевого суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення про задоволення її позовних вимог.

Вказувала, що місцевим судом не було враховано, що приватним нотаріусом під час здійснення функцій державного реєстратора не перевірено та не встановлено відповідність заявлених прав і поданих документів. Повідомлення про заміну сторони кредитора у спірному зобов`язанні, вимогу № 388, документ, що підтверджує отримання повідомлення вимоги так і інші необхідні документи для реалізації іпотекодержателем свого права на визнання права власності на іпотечне майно вона не отримувала.

Фактично спірне рішення було прийнято на підставі лише двох документів це договір іпотеки та договір відступлення прав вимоги.

В порушення вимог ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» не було визначено вартість предмета іпотеки на момент набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, що узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 306/2053/16-ц.

Також, вказано, що місцевий суд при вирішенні спору не врахував правові позиції Верховного Суду, висловлені у справах № 306/1224/16-ц, № 757/13243/17, № 522/17024/17, № 642/1989/19.

узагальнених доводів та заперечень інших учасників справи;

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» прохало рішення місцевого суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Вказували, що при вирішенні спору місцевим судом було враховано вимоги матеріального та процесуального права. Також, наголошували, що позивач пропустила строки позовної давності, про що ними зроблена відповідна заява.

встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;

Місцевим судом установлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 25.07.2007, зареєстрованого в реєстрі за № 1599, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Хащіною Н.В., трикімнатна квартира квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , належала позивачці ОСОБА_1

25 липня 2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Кредобанк» укладено кредитний договір № Ф2176/07-07 (А020149), відповідно до якого Банком видано кредит у сумі 237 350 грн на строк до 24.07.2017. Кредит видано на придбання нерухомості - вказаної квартири (а.с. 16-21).

Цього ж дня, 25.07.2007, з метою забезпечення виконання зобов`язань іпотекодавця та вимог іпотекодержателя за кредитним договором, між Банком та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, відповідно до якого предметом іпотеки є нерухоме майно: трикімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 22-26).

У пункті 5.1 іпотечного договору від 25.07.2007 сторони погодили, що право звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержатель набуває якщо у момент настання терміну виконання зобов`язань за кредитним договором вони не будуть виконані, а саме: при повному або частковому неповерненні у встановлений кредитним договором термін суми кредиту та/або при несплаті або частковій несплаті у встановлені кредитним договором строк суми відсотків, комісій; неустойки (пені, штрафних санкцій).

Відповідно до пункту 5.2. Договору іпотеки № 1603 від 25.07.2007 іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язань за кредитним договором, забезпеченим цією іпотекою, а якщо його вимога не буде задоволена протягом 30-ти днів, звернути стягнення на предмет іпотеки у разі порушення Іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим договором, в тому числі при не застрахуванні предмету іпотеки.

29.11.2011, 16.12.2011 між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» укладено договори факторингу та відступлення прав вимоги відповідно за наведеними договорами (а.с. 27-35).

ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» 12.01.2012 за вихідним № 10-120112 направило ОСОБА_1 повідомлення-вимогу № 240, якою проінформувало останню про укладення з ПАТ «Кредобанк» договору факторингу, за яким відбулося відступлення права вимоги всіх грошових зобов`язань за кредитним договором № А020149 від 25.07.2007, а також через невиконання позивачем своїх зобов`язань за кредитним договором, відповідач вимагав достроково повністю повернути кредитну заборгованість станом на 11.01.2012 в сумі 254 739,28 грн протягом 30 календарних днів з дати одержання цього повідомлення, але не пізніше 45 календарних днів з дня направлення новим кредитором повідомлення. Попереджено боржника, що у випадку непогашення у встановлений строк заборгованості новий кредитор зверне стягнення на майно шляхом оформлення права власності на нового кредитора згідно з умовами іпотечного застереження та/або ініціюватиме стягнення заборгованості у судовому порядку (а.с. 39).

Як зазначено у листі ОСОБА_1 на адресу ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» від 17.03.2012 вона отримала лист (повідомлення-вимогу № 388) № 10-120112 від 12.01.2012 за підписом представника відповідача ОСОБА_3 22.02.12 і просила надати їй докази відступлення ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» права грошової вимоги, а саме: витягу з договору факторингу з обов`язковим позначенням дати укладення договору, сторін договору, предмета договору, терміну дії договору, прав та обов`язків ТОВ «ФК «Приватні інвестиції», ціни договору. ОСОБА_1 визнала готовність при дійсності набуття права грошової вимоги погасити заборгованість станом на 01.03.2012 (а.с. 38).

У відповідь на звернення, ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» за вих. № 168 від 01.10.2014 направило ОСОБА_1 належним чином завірену копію Договору факторингу, Договору про відступлення прав за договорами іпотеки, повідомило про наявність заборгованості за кредитним договором станом на 01.10.2014 в сумі 254 739,27 грн без врахування штрафних санкцій, вимагало погасити заборгованість протягом 30 календарних днів з дати отримання повідомлення і попередило про можливість ініціювати примусове стягнення боргу в судовому порядку або звернути стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений ст. ст. 36, 37, 38 Закону України «Про іпотеку».

Однак, вказаний лист було повернуто з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

07.06.2016 ОСОБА_1 отримала від ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» повідомлення про намір звернення стягнення на предмет іпотеки від 30.05.2016 за вих. № б14, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення відправлення.

Як випливає з повідомлення про намір звернення стягнення на предмет іпотеки від 30.05.2016 за вих. № б14, ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» прийнято таке рішення через порушення позивачем умов Кредитного договору. Кредитор сповістив про звернення стягнення шляхом продажу предмету іпотеки від імені кредитора будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку» за ціною продажу не меншою ніж його заставної вартості, визначеною у п. 1.6 Договору іпотеки від 25.07.2007 шляхом експертної оцінки. ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» просило також позивача та осіб, що зареєстровані та проживають у встановлений Законом місячний строк з дати отримання цього листа-повідомлення звільнити вказане житлове приміщення, яке є предметом іпотеки.

На підставі договору іпотеки від 25.07.2007 за р. № 1603, договору про відступлення прав за договорами іпотеки від 16.12.2011 за р. № 5389, право власності на квартиру АДРЕСА_2 , зареєстровано приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 18.07.2016, номер запису про право власності 15495673 , за ТОВ «ФК «Приватні інвестиції».

Згідно з договором купівлі-продажу від 21.07.2016 ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» вказану квартиру передано у власність ОСОБА_2 .

Встановивши вказані обставини, місцевий суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог по суті та відмовив в задоволенні позовних вимог.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

З матеріалів справи вбачається, що в серпні 2016 року позивачка ОСОБА_1 пред`являла аналогічний позов, справа № 639/6447/16 ц, де відповідачем було визначено приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Малахову Г.І.

Постановою Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в задоволенні позовних вимог було відмовлено з тих підстав, що приватний нотаріус не може бути належним відповідачем у справі.

В цій же постанові зазначено, що оскільки спірні правовідносини пов`язані із захистом права власності позивача та належним виконанням умов договірних зобов`язань (кредитного договору та договору іпотеки), належним відповідачем у такій справі має бути особа, право на майно якої оспорюється, та щодо якої прийнято оскаржуване рішення про реєстрацію права власності. (а.с. 11-13)

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим судом, на час звернення позивачки до суду титульним власником спірної квартири є ОСОБА_2 згідно з договором купівлі-продажу квартири від 21.07.2016, укладеним між ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» та ОСОБА_2 (а.с. 41 т. 1.)

Титульний власник квартири, ОСОБА_2 , залучений до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17 (провадження № 12-280гс18) вказано, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача, якщо рішення у справі може вплинути на їхні права чи обов`язки щодо однієї зі сторін. Отже, особа, яка бажає взяти участь у справі як третя особа без самостійних вимог, має перебувати з однією зі сторін у матеріальних правовідносинах, які в результаті прийняття судом рішення у справі зазнають певних змін. Підставою для вступу (залучення) в судовий процес такої третьої особи є її заінтересованість у результатах вирішення спору - ймовірність виникнення в майбутньому в неї права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача.

Водночас, предмет спору повинен перебувати за межами цих правовідносин, інакше така особа може мати самостійні вимоги на предмет спору. Для таких третіх осіб неможливий спір про право з протилежною стороною у зазначеному процесі. Якщо такий спір допускається, то ця особа повинна мати становище співвідповідача у справі, а не третьої особи.

Вирішення заявлених позовних вимог, спрямованих на втручання у право особи, яку визначено як третю особу у справі, не відповідає процесуальному статусу сторін цивільного процесу.

Відповідно до частини першої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

За змістом наведеної норми цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє в задоволенні позову.

Визнання протиправним та скасування рішення приватного нотаріуса про реєстрацію права власності на квартиру в разі задоволення цих позовних вимог, прямо впливає на права та обов`язки титульного власника квартири, оскільки на підставі вказаного судового рішення у ОСОБА_1 виникне право на пред`явлення позову до третьої особи про витребування майна із чужого незаконного володіння.

На зазначену обставину місцевий суд належної уваги не звернув.

Щодо ефективного способу захисту

Разом з тим, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що позивачем у справі обрано неналежний спосіб правового захисту - визнання протиправним та скасування рішення приватного нотаріуса № 30555455 від 20 липня 2016 року, відповідно до якого зареєстровано право власності на трикімнатну квартиру загальною площею 65,5 кв.м, житловою площею 38,5 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 за ТОВ «ФК «Приватні інвестиції».

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина 1 статті 5 ЦПК України).

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 152 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року (справа № 359/3373/16-ц) зазначила про те, що набуття особою володіння нерухомим майном виникає у внесеному записі про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстровано за іншою особою, то належний спосіб захисту права відповідає вимогам про витребування від цієї особи нерухомого майна.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звернулася до уваги, що власник із дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужено до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого вимагання оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна та документів, які забезпечують відповідне право, не є ефективним способом захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (постанови Великої Палати Верховного Судувід 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 100), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29). У зв`язку з цим Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку своєю постановою від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158 гс18, пункт 5.17), де зазначається про можливість скасування запису про проведену державну роботу, реєстрацію права власності як належного способу захисту права або інтересу.

З огляду на викладене, під час розгляду справи за позовною вимогою про застосування належного способу захисту (зокрема, у спорі за віндикаційним позовом) відмова в позові з тих мотивів, що державний акт, рішення про державну реєстрацію, відомості чи запис про державну реєстрацію права на майно не визнані недійсними, або що вони не оскаржені, відповідні позовні вимоги не передбачені, не допускається.

Обрання покликанням неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76).

Враховуючи зазначені висновки, апеляційний суд не вбачає необхідності надавати правовий аналіз іншим доводам апеляційної скарги.

висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Враховуючи те, що до участі у справі в якості співвідповідача не був залучений титульний власник спірної квартири - ОСОБА_2 , та що позивачем обрано неефективний спосіб правового захисту, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Оскільки в задоволенні позову необхідно відмовити, підстави для відшкодування судових витрат, понесених скаржником під час апеляційного розгляду справи, - відсутні.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1, ч. 3 ст. 376, ст. ст. 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Орлова Олександра Олександровича - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 08 квітня 2021 року - скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 грудня 2022 року.

Головуючий суддя П.С. Абрамов

Судді Т.В. Одринська

О.О. Панченко