П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2022 року м. Київ

Справа № 756/4773/21

Провадження: № 22-ц/824/1906/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Ратнікової В. М., Нежури В. А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах військової частини НОМЕР_1

на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 квітня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Белоконної І. В.

у справі за позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 Генерального штабу Збройних сил України (військової частини НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , про стягнення заборгованості за проживання в казармі поліпшеного типу,

у с т а н о в и в:

В березні 2021 року ОСОБА_1 в інтересах військової частини НОМЕР_1 звернувся до суду із позовом, обґрунтувавши його тим, що на балансі позивача наявна дебіторська заборгованість за проживання в казармі поліпшеного типу по АДРЕСА_1 наступних осіб: ОСОБА_2 - 594,65 грн; ОСОБА_3 - 1160,55 грн; ОСОБА_4 - 2 800,99 грн; ОСОБА_18 - 3 076,91 грн; ОСОБА_19 - 40,95 грн; ОСОБА_7 - 3 789,67 грн; ОСОБА_8 - 652,74 грн; ОСОБА_9 - 2 393,39 грн; ОСОБА_10 - 6 011,99 грн; ОСОБА_11 - 40 408,46 грн; ОСОБА_12 - 3 689,11 грн; ОСОБА_13 - 13 058,98 грн; ОСОБА_14 - 12 454,72 грн; ОСОБА_15 - 2 229,37 грн; ОСОБА_16 - 16 278,91 грн; ОСОБА_17 - 3 198,61 грн. Зазначив, що наказом Міністерства оборони України № 506 від 02 жовтня 2017 року вказану казарму передано на праві оперативного управління Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 13 квітня 2021 року в задоволенні позову ІНФОРМАЦІЯ_1 Генерального штабу Збройних сил України відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 в інтересах військової частини НОМЕР_1 24 травня 2021 року подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що вказана заборгованість була виявлена в лютому 2021 року після призначення нового командира військової частини. Також зазначив, що хоча заборгованість носить ознаки безнадійності, її стягнення можливе лише в разі поновлення пропущеного строку позовної давності, однак суд першої інстанції в порушення норм процесуального права не поновив строки позовної давності за заявою позивача, поданою разом із позовною заявою.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 12 липня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_10 зазначив, що заборгованість відповідачів нарахована до 28 лютого 2018 року, а з позовом позивач звернувся 29 березня 2021 року, тобто, з пропуском трирічного строку позовної давності. Вказав, що доводи позивача стосовно того, що заборгованість було виявлено лише лютому 2021 року після призначення нового командира військової частини, є безпідставними, оскільки зміна керівника установи жодним чином не впливає на правильність та своєчасність ведення бухгалтерсько-розрахункового обліку на підприємстві. Також зазначив, що під час розгляду справи судом першої інстанції ним були надані докази оплати за проживання в казармі поліпшеного типу за період, який заявлений до стягнення, що виключає наявність у нього будь-якої заборгованості перед позивачем. Просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

За правилом частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів частини 13 статті 7 ЦПК України та частини 1 статті 369 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається із матеріалів справи, згідно акту про прийняття та здавання посади командира військової частини НОМЕР_1 , затвердженого Начальником Головного командного центру Збройних Сил України 20.02.2021 (Гриф «Для службового користування» - копіюванню не підлягає) на балансі військової частини НОМЕР_1 наявна дебіторська заборгованість за проживання в казармі поліпшеного типу по АДРЕСА_1 наступних осіб: ОСОБА_2 - 594,65 грн; ОСОБА_3 - 1160,55 грн; ОСОБА_4 - 2 800,99 грн; ОСОБА_18 - 3 076,91 грн; ОСОБА_20 - 40,95 грн; ОСОБА_7 - 3 789,67 грн; ОСОБА_8 - 652,74 грн; ОСОБА_9 - 2393,39 грн; ОСОБА_10 - 6 011,99 грн; ОСОБА_11 - 40 408,46 грн; ОСОБА_12 - 3689,11 грн; ОСОБА_21 - 13 058,98 грн; ОСОБА_14 - 12454,72 грн; ОСОБА_15 - 2229,37 грн; ОСОБА_16 - 16 278,91 грн; ОСОБА_17 - 13 198,61 грн.

Наказом Міністерства оборони України № 506 від 02.10.2017 вказану казарму передано на праві оперативного управління Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що заборгованість відповідачів нарахована за період до 28.02.2018, а з позовом позивач звернувся 29.03.2021, тобто, з пропуском трирічного строку позовної давності. Окрім того, наказом від 02.10.2017 вказану казарму передано на праві оперативного управління Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 16 ЦК Українивстановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, ніж тим, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 912/1856/16 та від 14 травня 2019 року у справі № 910/11511/18.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) зроблено висновок, що: «сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц зазначено, що: «для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (див. пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Як убачається із матеріалів справи, заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних сил України як володільця казарми на праві оперативного управління.

Встановивши, що ІНФОРМАЦІЯ_1 Генерального штабу Збройних сил України (військова частина НОМЕР_1 ) не є власником (балансоутримувачем) казарми, а отже, не має права вимоги до відповідачів, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про застосування строків позовної давності та відмови у позові у зв`язку з пропуском таких строків.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Стаття 68 Житлового Кодексу Української РСР встановлює, що наймач зобов`язаний вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Згідно ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний, зокрема, оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до п.п.5, 19 Розділу ІV «Надання службових жилих приміщень» Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої Наказом Міністерства оборони України №380 від 31 липня 2018 року, оплата комунальних послуг та енергоносіїв, спожитих військовослужбовцями рядового, сержантського та старшинського складу військової служби за контрактом, які розміщені в спеціально пристосованих казармах, здійснюється військовою частиною в межах кошторисних призначень на відповідний рік.

У разі розміщення одружених військовослужбовців, осіб офіцерського складу та членів їх сімей або проживання осіб, звільнених з військової служби в запас або відставку, та членів їх сімей (за їх згодою), які залишилися перебувати на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання житлового приміщення для постійного проживання, оплата комунальних послуг та енергоносіїв здійснюється відповідно до укладених з ними договорів. У таких випадках відшкодування коштів військовій частині, витрачених на оплату комунальних послуг та енергоносіїв, проводить військовослужбовець за тарифами для населення.

Командир військової частини видає наказ та укладає з військовослужбовцем договір про надання комунальних послуг, при цьому вартість комунальних послуг та енергоносіїв відшкодовується військовій частині військовослужбовцем за тарифами для населення, крім неодружених військовослужбовців рядового, сержантського та старшинського складу військової служби за контрактом, які проживають безоплатно.

Правовідносини, які існували до затвердження даної Інструкції, регулювалися Інструкцією про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженою Наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року № 737, абзацами три і чотири пункту 6.2 якої визначено, що військовослужбовці офіцерського складу, а також особи рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом і перебувають у шлюбі, та особи, звільнені з військової служби в запас або відставку, які залишились перебувати на квартирному обліку у гарнізонах ЗС України і проживають у казармах та переобладнаних будівлях, компенсують військовій частині вартість отриманих ними комунальних послуг і спожитих енергоносіїв за тарифами для населення. Військовослужбовці офіцерського складу, а також особи рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом і перебувають у шлюбі, та особи, звільнені з військової служби в запас або відставку, які проживають у казармах і переобладнаних будівлях, укладають з балансоутримувачем переобладнаної будівлі (казарми) договір на оплату комунальних послуг та спожитих енергоносіїв. У разі відсутності приладів обліку енергоносіїв, тепла та води у договорі відображаються норми їх споживання як для гуртожитку у цьому населеному пункті.

Тобто, зазначені норми передбачають обов`язкове укладання договору на оплату комунальних послуг та спожитих енергоносіїв між споживачем послуг та командиром військової частини або балансоутримувачем будівлі (до 31 липня 2018 року).

Однак, позивачем не було надано доказів укладання зазначених договорів з відповідачами.

Разом з тим, згідно правової позиції Великої Палати Верховного суду, що викладена у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 7128916/17-ц, факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Позивач, звертаючись до суду із вказаним позовом, вказував на те, що більшість відповідачів не є військовослужбовцями військової частини НОМЕР_1 , зокрема, звільнені з військової служби, проте не надав суду жодних доказів на підтвердження вказаної обставини. В матеріалах справи відсутні докази хто саме з відповідачів був звільнений з військової служби, а хто продовжує військову службу. Відсутні в матеріалах справи і будь-які докази на підтвердження проживання відповідачів у казармі в заявлений період, порядок нарахування плати за проживання в казармі, тарифи тощо.

Окрім того, слід відмітити, що одним з відповідачів, а саме, ОСОБА_10 , як в суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду справи надано суду докази на підтвердження сплати коштів за проживання в казармі за період, який заявлений до стягнення, що виключає існування у нього заборгованості.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Суд першої інстанції по суті спору дійшов правильного висновку про відмову в позові, проте не звернув уваги на те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, хто саме з відповідачів продовжує військову службу, а хто звільнений з військової служби, а також проживання відповідачів у казармі в заявлений період, та порядок нарахування заборгованості.

З огляду на вищенаведене, рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини у редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 квітня 2021 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в реакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. М. Ратнікова

В. А. Нежура