Постанова

Іменем України

14 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 643/386/21

провадження № 61-8696св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки

за касаційними скаргами Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на рішення Московського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 06 липня 2022 року у складі колегії суддів: Бутенко С. Б., Обідіної О. І., Прядкіної О. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст заявлених вимог

У січні 2021 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) звернулося до суду з позовом, у якому просило в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед банком за кредитним договором від 19 вересня 2008 року № HAH2GA00000052 (далі - кредитний договір) у розмірі 210 201,91 дол. США (станом на 15 травня 2012 року, з яких: 85 856,56 дол. США - заборгованість за кредитом; 45 375,22 дол. США - заборгованість за процентами; 11 770,97 дол. США - заборгованість за комісією; 57 159,75 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 31,29 дол. США - штраф (фіксована частина); 10 008,12 дол. США - штраф (процентна складова), звернути стягнення за договором іпотеки від 19 вересня 2008 року № HAH2GA00000052 (далі - договір іпотеки) на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 82,20 кв. м, житловою площею 44,6 кв. м, що належить на праві власності ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 15 квітня 2014 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу 15 квітня 2014 року, зареєстрованим в реєстрі за номером 205, шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, з початковою ціною продажу не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

На обґрунтування заявлених вимог банк зазначав, що 19 вересня 2008 року між банком і ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у вигляді поновлювальної кредитної лінії в загальному розмірі 101 882,16 дол. США на строк з 19 вересня 2008 року до 19 вересня 2028 року.

Цього ж дня на забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором між банком і ОСОБА_2 укладено іпотечний договір № НАН2GA00000052 (далі - договір іпотеки), за умовами якого ОСОБА_2 передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 82,20 кв. м, яка належала йому на праві власності.

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором, утворилася заборгованість.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 01 лютого 2010 року у справі № 2-1380/10/15 звернено стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором, надано банку право за рахунок продажу предмета іпотеки задовольнити свої вимоги за кредитним договором.

Однак рішення суду виконано не було через протиправний продаж 28 грудня 2010 року предмета іпотеки ліквідатором банкрута - арбітражним керуючим Корольовим В. В. покупцю ОСОБА_5 в межах ліквідаційної процедури у справі № Б-50/48-09 про банкрутство фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , що розглядається Господарським судом Харківської області.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 серпня 2013 року у справі № 2-5675/11 (2/638/144/13), яке набрало законної сили, визнано вказаний договір купівлі-продажу спірної квартири недійсним. Отже, кредитний договір і договір іпотеки є чинними, підстав для припинення іпотеки немає.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 липня 2013 року у справі № 2011/10171/12 з ОСОБА_2 на користь банку стягнено заборгованість за кредитним договором у розмірі 210 201,91 дол. США. На підставі цього рішення видано виконавчі листи, проте рішення не виконано, що є підставою для відповідальності, встановленої законом, а підстави та розмір заборгованості ОСОБА_2 додаткового доведення не потребують.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з 15 квітня 2014 року власником іпотечного майна є ОСОБА_1 - на підставі договору купівлі-продажу квартири від 15 квітня 2014 року, укладеного з ОСОБА_3 як продавцем.

При цьому обтяження іпотекою були зняті 10 квітня 2014 року відповідно до рішення Апеляційного суду Харківської області від 01 квітня 2014 року у справі № 640/531/14-ц, яке ґрунтується на нормах Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а отже, після набрання чинності рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 серпня 2013 року у справі № 2-5675/11 (2/638/144/13) про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного 28 грудня 2010 року між ліквідатором - арбітражним керуючим Корольовим В. В. і ОСОБА_5, підстав для зняття обтяжень іпотекою немає.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» іпотека за договором іпотеки для власника іпотечного майна - ОСОБА_1 є дійсною, відповідач набула статусу іпотекодавця і має всі його права та всі його обов`язки за договором іпотеки.

Ураховуючи наведене, банк просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Московський районний суд м. Харкова рішенням від 01 грудня 2021 року в задоволенні позову відмовив.

Рішення суду першої інстанції мотивоване неправильно обраним банком способом захисту порушеного права.

Розпорядженням Голови Верховного Суду від 25 березня 2022 року № 14/0/9-22 відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» територіальну підсудність судових справ Харківського апеляційного суду визначено Полтавському апеляційному суду.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Полтавський апеляційний суд постановою від 06 липня 2022 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» залишив без задоволення, а рішення Московського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2021 року - без змін. Стягнув з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 5 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Постанова апеляційного суду мотивована законністю і обґрунтованістю рішення суду першої інстанції. Звернувшись у 2010 році з позовом до ОСОБА_2 у справі № 2-1380/10/15, який задоволено рішенням Київського районного суду м. Харкова від 01 лютого 2010 року, банк реалізував своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду в обраний позивачем спосіб. Та обставина, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння позивача за договором купівлі-продажу від 28 грудня 2010 року, який визнано судом недійсним, не спростовує чинності вказаного судового рішення та його обов`язковості.

Короткий зміст вимог касаційних скарг, відзиву на них та їх узагальнені аргументи

У касаційних скаргах, поданих до Верховного Суду 05 і 06 вересня 2022 року, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить частково скасувати рішення Московського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 06 липня 2022 року.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, від 30 вересня 2020 року у справі № 757/48856/16, від 31 жовтня 2018 року у справі № 644/1793/16.

Як на обґрунтування вимог касаційних скарг банк посилається на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Суди не звернули уваги, що іпотека є чинною для особи, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, - незалежно від наявності відомостей про іпотеку в Державному реєстрі іпотек, і іпотекодержатель має право звернути стягнення на іпотеку в судовому порядку, незалежно від наявності судових рішень, які неможливо виконати через відсутність у первісного іпотекодавця права власності на предмет іпотеки.

У цій справі суди не надали належної правової оцінки тому факту, що, як підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яка міститься в матеріалах справи, запис про обтяження майна боржника ОСОБА_2 був виключений з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 10 квітня 2014 року, тобто лише за 5 (п`ять) днів до укладення між відповідачем і третьою особою ОСОБА_3 договору купівлі-продажу квартири від 15 квітня 2014 року. Зазначене свідчить про те, що відповідач не могла не знати про існування обтяження квартири іпотекою АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

31 жовтня 2022 року до Верховного Суду надійшов відзив адвоката Шепетухи В. В. як представника ОСОБА_1 на касаційну скаргу, мотивований тим, що суди з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в пункті 9.8 постанови від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) ухвалили законне і обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог банку.

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не надало жодного належного і допустимого доказу щодо недобросовісності ОСОБА_1 при купівлі спірної квартири, а його посилання в касаційній скарзі на те, що договір купівлі-продажу цієї квартири був укладений через п`ять днів після виключення з Державного реєстру речових прав запису про обтяження майна боржника ОСОБА_2 , свідчить про те, що відповідач не могла не знати про існування обтяження квартири іпотекою АТ КБ «ПриватБанк», - є його припущенням, яке не підтверджено жодним належним доказом.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 вересня 2022 року за касаційними скаргами АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

04 листопада 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 07 грудня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

19 вересня 2008 року між банком і ОСОБА_2 укладено кредитний договір № НАН2GA00000052, за умовами якого банк надав позичальникові кредитні кошти у вигляді поновлювальної лінії у загальному розмірі 101 882,16 дол. США на строк з 19 вересня 2008 року до 19 вересня 2028 року включно, зі сплатою відсотків у передбачених умовами договору розмірах.

На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між банком і ОСОБА_2 19 вересня 2008 року укладено договір іпотеки квартири АДРЕСА_2 , згідно з яким позичальник передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 82,20 кв. м, яка належала йому на праві власності. Пунктом 33.4 договору іпотеки сторони визначили, що вартість предмета іпотеки становить 587 011,23 грн.

Згідно з пунктом 22 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених пунктами 16.7.1, 16.7.2, 16.9 цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 01 лютого 2010 року у справі № 2-1380/10/15, яке набрало законної сили 20 серпня 2010 року, звернено стягнення за іпотечним договором № НАН2GA00000052, укладеним 19 вересня 2008 року, на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 на праві власності. Надано право банку за рахунок продажу предмета іпотеки задовольнити свої вимоги за договором кредиту від 19 вересня 2008 року № НАН2GA00000052 та всі витрати, пов`язані із збереженням та реалізацією іпотеки. Виселено та знято з реєстраційного обліку з цієї квартири всіх мешканців без надання іншого жилого приміщення. З метою збереження предмету іпотеки до його реалізації банку надано право обладнання предмета іпотеки новими охоронними пристроями, а також складання договорів на охорону зі спеціалізованими підприємствами.

25 серпня 2010 року Київський районний суд м. Харкова видав виконавчий лист № 2-1380/10/15 із строком пред`явлення до виконання до 20 серпня 2013 року. Відомостей щодо звернення стягувачем виконавчого листа до виконання немає.

28 грудня 2010 року ліквідатор банкрута арбітражний керуючий ОСОБА_4 відчужив предмет іпотеки - спірну квартиру покупцю ОСОБА_5 в межах ліквідаційної процедури у справі № Б-50/48-09 про банкрутство фізичної особи -підприємця ОСОБА_2

ОСОБА_3 придбав спірну квартиру 26 січня 2011 року за договором купівлі-продажу, укладеним з ОСОБА_5 .

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 серпня 2013 року у справі № 2-5675/11, яке набрало законної сили 17 вересня 2014 року, визнано недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений 28 грудня 2010 року між ліквідатором - арбітражним керуючим Корольовим В. В. і ОСОБА_5 .

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 01 квітня 2014 року у справі № 640/531/14-ц позов ОСОБА_3 задоволено. Виключено з Державного реєстру іпотек запис № 11730963 про обтяження іпотекою квартири АДРЕСА_1 , боржник за основним зобов`язанням ОСОБА_2 . Вилучено з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис № 11730843 про заборону відчуження цієї квартири, боржник за основним зобов`язанням - ОСОБА_2

15 квітня 2014 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поляковою М. В. та зареєстровано в реєстрі за № 205.

На момент укладення договору купівлі-продажу від 15 квітня 2014 року, на підставі якого ОСОБА_1 набула право власності на спірне нерухоме майно, відомостей щодо його обтяження іпотекою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не було.

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» згоди на укладення договорів купівлі-продажу предметів іпотеки не надавав.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Суди встановили, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 01 лютого 2010 року у справі № 2-1380/10/15, яке набрало законної сили 20 серпня 2010 року, звернено стягнення за іпотечним договором № НАН2GA00000052, укладеним 19 вересня 2008 року, на предмет іпотеки -квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 на праві власності. Надано банку право за рахунок продажу предмета іпотеки задовольнити свої вимоги за договором кредиту від 19 вересня 2008 року № НАН2GA00000052 та всі витрати, пов`язані із збереженням та реалізацією іпотеки. Виселено та знято з реєстраційного обліку з цієї квартири всіх мешканців, без надання іншого жилого приміщення. З метою збереження предмету іпотеки до його реалізації надано банку право обладнання предмета іпотеки новими охоронними пристроями, а також складання договорів на охорону зі спеціалізованими підприємствами.

25 серпня 2010 року Київський районний суд м. Харкова видав виконавчий лист № 2-1380/10/15 із строком пред`явлення до виконання до 20 серпня 2013 року. Відомостей щодо звернення стягувачем виконавчого листа до виконання немає.

Ураховуючи наведене, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у 2010 році використало своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки.

Оскільки, ОСОБА_1 у 2014 році на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_3 , стала власником спірної квартири, хоча банк не надавав згоди на укладення цього договору, у січні 2021 року банк звернувся до суду з цим позовом до неї та просить звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки, укладеним між ним і ОСОБА_2 .

За змістом частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи право на судовий захист, звертаючись до суду, особа повинна вказати суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. подібні висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Згідно з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20), виключення на підставі судового рішення відомостей про право іпотеки з Державного реєстру іпотек не може впливати на чинність іпотеки, оскільки така підстава припинення іпотеки не передбачена законом. У такому випадку скасування судового рішення, яке стало підставою для внесення до Державного реєстру іпотек запису про припинення іпотеки, не відновлює її дію, оскільки іпотека є чинною незалежно від наявності таких відомостей у Державному реєстрі іпотек.

За відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, провадження № 12-127гс19). За таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають, а позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню.

У разі, якщо позивач вважає, що іпотека є та залишалася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду у разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя. При вирішенні спорів щодо прав на нерухоме майно необхідно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного з порушенням закону, оскільки від цього може залежати, зокрема, чинність чи припинення іпотеки (пункти 9.8, 9.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17).

Виходячи з обставин цієї справи, якщо позивач вважає себе іпотекодержателем та вважає, що його право порушене, належним способом захисту буде звернення до суду з вимогою про визнання права іпотекодержателя.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, тому суд не вбачає необхідності надавати оцінку аргументам відповідача щодо застосування строків позовної давності.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту своїх прав.

Крім цього, обставина належності спірного майна іншій особі не спростовує чинність рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке набрало законної сили, і є обов`язковим до виконання, та не позбавляє банк можливості, у разі доведення прав іпотекодержателя спірного майна, звернутися до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження, адже повторне звернення стягнення за одним і тим же договором іпотеки на одне і те саме майно законом не передбачено.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, зводяться до незгоди з ними та тлумачення норм матеріального права на власний розсуд.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для

скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Частиною першої статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 06 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

М. Ю. Тітов