Справа №150/481/21
Провадження по справі №2/150/3/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2022 року с. Мазурівка

Чернівецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючої судді Цимбалюк Л.П.

при секретарі Вітковській О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє як законний представник від імені та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілих, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , діючи як законний представник від імені та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілих.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилається на те, що ОСОБА_3 , керуючи транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, що призвело до загибелі батьків малолітнього ОСОБА_2 , зокрема, батька ОСОБА_4 та матері ОСОБА_5 . Порушення ОСОБА_3 Правил дорожнього руху України перебуває в причинному зв`язку з наслідками дорожньо - транспортної пригоди, яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_6 неподалік села Грабівці Барського району Вінницької області, а саме із спричиненням смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Згідно вироку Барського районного суду Вінницької області від 16.04.2021 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.286 КК України та на підставі ст.69 КК України призначено покарання у виді позбавлення волі строком на три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на два роки. З огляду на вище вказані обставини ОСОБА_1 просить стягнути із ОСОБА_3 моральну шкоду, пов`язану зі смертю батька - ОСОБА_4 в розмірі 1000000 грн. та зі смертю матері ОСОБА_5 в розмірі 1000000 грн.; а також по 5000 грн. шкоди, завданої смертю годувальників, тобто, батьків малолітнього ОСОБА_2 , починаючи з ІНФОРМАЦІЯ_6 до досягнення дитиною повноліття, тобто, до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач та відповідач в судове засідання не з`явилися, скориставшись своїм правом, передбаченим ч.3 ст.211 ЦПК України, клопочуть про розгляд справи у їх відсутність, подавши через канцелярію Чернівецького районного суду Вінницької області відповідні письмові заяви.

Представник позивача - адвокат Сивенюк О.М. вимоги довірителя ОСОБА_1 підтримує на умовах, викладених в позовній заяві, просить їх задоволити.

Представником відповідача - адвокатом Смірновим С.М. позовні вимоги визнаються частково. При проведенні підготовчого засідання ним зазначалось, що розмір заявленої моральної шкоди є «захмарним», завищеним; щодо позовних вимог в частині щомісячного стягнення коштів для утримання дитини, у зв`язку із втратою годувальника (тобто, матері) визнає в розмірі 2500 грн.; не визнає позовні вимоги в частині стягнення шкоди, завданої смертю годувальника - ОСОБА_4 , оскільки, останній проживав окремо від сім`ї в м. Києві, місцем реєстрації було і є м. Жмеринка Вінницької області, шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було розірвано, відносини між ними не відновлювались.

Оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явились, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, ґрунтуючись на наступних підставах.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 3 ст.12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ст.81 ЦПК України).

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу.

Судом було встановлено наступні факти і відповідні їм правовідносини.

Згідно вироку Барського районного суду Вінницької області від 16.04.2021 року (справа №125/183/21 (провадження по справі №1-кп/125/10/21) ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, та на підставі статті 69 Кримінального кодексу України призначено йому покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки (а.с. 17-29).

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 04.06.2021 вирок Чернівецького районного суду від 16.04.2021 по справі №125/183/21 відносно ОСОБА_3 залишено без змін (а.с.с 31 - 38).

Вирок Барського районного суду Вінницької області від 16.04.2021 відносно ОСОБА_3 набрав законної сили 04.06.2021.

Вироком суду встановлено, що близько 15 години 40 хвилин ІНФОРМАЦІЯ_6 водій ОСОБА_3 , керуючи технічно - справним автомобілем «Мitsubishi Colt», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою сполученням «Виступовичі - Житомир - Могилів - Подільський» у напрямку міста Житомир, неподалік села Грабівці Барського району Вінницької області при зміні напрямку руху ліворуч, не вибравши безпечної швидкості руху та не переконавшись, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам руху, допустив виїзд керованого ним автомобіля ліворуч за межі проїзної частини дороги у кювет, де відбулось перекидання транспортного засобу з подальшим наїздом на дерево.

Внаслідок цієї дорожньо - транспортної пригоди пасажири автомобіля «Мitsubishi Colt» ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від отриманих травм загинули на місці пригоди, пасажир ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 , отримав тілесні ушкодження та був госпіталізований до Жмеринської центральної районної лікарні.

Вказані у вироку обставини сторонами визнаються.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

ОСОБА_1 , будучи опікуном малолітнього ОСОБА_2 , діючи в інтересах останнього, при зверненні до суду із позовною заявою про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілих, дотримано визначеного чинним ЦК України строку позовної давності.

Копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 25.07.2013 відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Жмеринці реєстраційної служби Жмеринського міськрайонного управління юстиції у Вінницькій області, підтверджено, що батьками малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є ОСОБА_4 (батько) та ОСОБА_5 (мати) (а.с. 8).

Законним представником малолітнього сина загиблих ОСОБА_2 та ОСОБА_5 являється його бабуся - ОСОБА_1 (тобто, позивач по справі), ІНФОРМАЦІЯ_5 , що стверджується розпорядженням Могилів - Подшьської районної державної адміністрації Вінницької област1 №17 від 28.01.2021 (а.с. 14-15).

Відповідно до положень статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Право на звернення до суду про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, виникає у зв`язку з настанням певних подій: каліцтва, ушкодження здоров`я або смерті фізичної особи.

У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (з наступними змінами) роз'яснено, що, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, завдана фізичній особі, майну фізичної особи чи майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Згідно із ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковим для суду, що розглядає справу, про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, лише в питанні, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

У відповідності до ч.2 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Частиною третьою ст.1193 ЦК України передбачено, що вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, та у разі відшкодування витрат на поховання.

Відповідно до ст.1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років. Особам, які втратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі без урахування пенсії, призначеної їм внаслідок втрати годувальника, та інших доходів.

В силу частин 1, 2 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч.3 ст. 23 ЦК України).

Постановою Пленуму ВСУ від 31.03.1995р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» надано визначення моральної шкоди, під якою розуміються втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Пунктом 5 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні та з чого він при цьому виходить.

Згідно роз`ясень, даних у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України N 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної (немайнової шкоди) суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З огляду на те, що «розумність» і «справедливість», що зазначена у ст.23ЦК України, які є оціночними поняттями, та суди, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди. (Вказана позиція викладена у Постанові ВС КАС України №750/750/6330/17 від 27 листопада 2019 року). Вимога ефективності судового захисту перекликається з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява N 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. У п. 54. рішення ЄСПЛ «Перна проти Італії» від 25 липня 2001 року, суд звернув увагу на те, що визнання факту порушення саме по собі є достатньою справедливою сатисфакцією будь-якої моральної шкоди, завданої заявникові. Аналогічна позиція у рішенні ЄСПЛ «Нільсен і Йонсен проти Норвегії».

Згідно роз`яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених у пункті 8 постанови від 01.03.2013 №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у особи, що її завдала, за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком ДТП джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Відтак, з вищевикладеного слідує, що саме володільці джерела підвищеної небезпеки можуть бути відповідальними за шкоду завдану ними в розумінні ст.1166, 1187 ЦК України.

При визначені розміру відшкодування моральної шкоди позивачу, яка діє як законний представник, в інтересах малолітнього онука, судом враховується, що останній втратив батьків, що унаслідок ДТП та її наслідків у нього змінився та був порушений нормальний спосіб життя, він поніс значне потрясіння, страждання через смерть близьких і любимих людей. Як зазначається у позові ОСОБА_2 постійно перебуває у напруженому психічному стані, адже думки про смерть його батьків не залишають його і до теперішнього часу; емоційний стан малолітнього ОСОБА_2 навіть через пів року після втрати батьків дуже нестійкий, він відчуває глибокі моральні страждання у вигляді відчуття горя та непоправної втрати.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права. Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте, розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. Суд також враховує рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ромашов проти України» від 27.07.2004 р. і вважає, що завдана позивачу моральна шкода не може бути виправлена лише шляхом Констатації Судом факту порушення. Крім того, суд констатує, що моральну шкоду не можна відшкодувати у повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Втрата рідних людей є найвищою немайновою втратою, яка не пілягає відновленню, малолітній ОСОБА_2 був свідком загибелі батька та матері, що завдало йому ще й непоправної моральної травми. Дитина залишилася сиротою та без батьківського піклування, назавжди позбавлена батьківської любові та підтримки. Душевні страждання та вимушеність його життєвих змін, у зв`язку із втратою батьків, є тяжкими, час та зусилля, необхідні для відновлення його повноцінного життя є довгим та складним. ОСОБА_2 знаходиться в пригніченому стані через смерть своїх батьків, оскільки позбавлений їх любові, підтримки та спілкування. У зв`язку із смертю батьків малолітньому ОСОБА_2 відповідачем заподіяна моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, втраті спокою, зміні його повсякденного життя.

Нормативно не встановлено мінімальний і максимальний розміри відшкодування моральної шкоди та методику його визначення. В той же час, при оцінці розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи.

Розмір відшкодування, що присуджується, не може бути надмірним та має кореспондувати глибині та силі страждань, які мав потерпілий у зв`язку із порушенням його прав, а також відповідати поведінці завдавача шкоди.

Розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, визначається судом відповідно до наданих доказів та фактичних обставин справи.

При визначенні розміру моральної шкоди, завданої малолітньому ОСОБА_2 , суд враховує, що внаслідок вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України загинули молоді особи - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , дитина втратила рідних людей, через що зазнала сильних душевних страждань та переживань, дитина позбавлена батьківської опіки та турботи, а також, що жодна майнова компенсація практично не в змозі відновити попередній стан, який існував до ДТП, повернути до життя батьків.

Розмір моральної шкоди визначається судом з урахуванням роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили.

Крім того, визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд виходить із конкретних обставин справи, характеру та ступеню моральних страждань; з того, що ці страждання у малолітнього ОСОБА_2 довічні; а також з того, що з часу смерті батька та матері не пройшло ще й року.

Сама категорія визначень «душевні страждання», «втрата спокою», «зміна його повсякденного життя» передбачає необхідність грунтовного доведення.

Розмір суми моральної шкоди повинен бути таким, що не суперечить засадам розумності, виваженості та справедливості.

Суд звертає увагу на відсутність в матеріалах справи виписок з лікарні, якщо позивач зверталася по допомогу до психіатра, рахунки від приватних психологів чи проходження спеціальних реабілітаційних тренінгів, що дало б можливість визначити глибину моральних страждань.

Окрім того, представником позивача не заявлялось клопотання про призначення по справі судово-психологічної експертизи, за відсутності висновку експерта неможливо стверджувати про психологічний стан дитини, наявність чи відсутність у неї переживань, страждань, особливостей сприйняття певної події тощо, рівень змін в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню його як особистості; та який можливий розмір становить грошова компенсація за завдані страждання (моральна шкода).

Суд зазначає, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, однак, вважає заявлену до стягнення суму 1000000 грн. завищеною та не доведеною.

Отже, застосовуючи принцип розумності і справедливості, з урахуванням неможливості безпомилкового, математично виваженого підрахунку розміру компенсації моральної шкоди, суд вважає, що по 200000 грн., буде тією мірою моральної компенсації в даному випадку, яка підлягає задоволенню та стягненню з відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.1202 ЦК України відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами.

Частини 2, 3 статті 1200 Цивільного кодексу України передбачають, що особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував. Особам, які втратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі без урахування пенсії, призначеної їм внаслідок втрати годувальника, та інших доходів.

Відповідно до ч.2 ст.1195 ЦК України, у разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 станом на ІНФОРМАЦІЯ_6 (тобто на день смерті) та протягом року офіційно не були працевлаштовані.

Згідно долучених позивачем до заявлених вимог доказів встановлено, що на момент смерті ОСОБА_5 до складу її сім`ї входять син - ОСОБА_2 , батько - ОСОБА_6 та мати - ОСОБА_1 , що стверджується довідкою, виданою виконкомом Бабчинецької сільської ради Могилів - Подільського району Вінницької області від 29.07.2021 за №1095 (а.с.16), а тому ОСОБА_1 , будучи опікуном малолітнього ОСОБА_2 має право на звернення із вимогою про відшкодування шкоди у разі смерті потерпілої ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Суд погоджується із розрахунком шкоди завданої ОСОБА_2 внаслідок смерті годувальника - ОСОБА_4 (батька), наведеним в позовній заяві. Так, розмір шкоди становить - 635000, 00 гривень (тобто, мінімальна заробітна плата станом на ІНФОРМАЦІЯ_6 становила - 5000) х 127 місяців (до досягнення дитиною 18 років).

Шкода завдана ОСОБА_2 внаслідок смерті годувальника - ОСОБА_5 (матері, становить - 635000, 00 гривень (тобто мінімальна заробітна плата станом на ІНФОРМАЦІЯ_6 становила - 5000) х 127 місяців (до досягнення дитиною повноліття).

Представник відповідача - адвокат Смірнов С.М., обґрунтовуючи свої заперечення проти вимог позивача в частині стягнення із його довірителя ОСОБА_3 шкоди, завданої смертю годувальника ОСОБА_4 , посилається на те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 тривалий час проживали окремо, шлюб між ними було розірвано, ОСОБА_4 не приймав жодної участі у вихованні дитини, не сплачував аліменти для його утримання, тому на думку ОСОБА_7 не підлягають стягнення із його довірителя шкоди, завданої смертю годувальника ОСОБА_4 .

Суд не погоджується із твердженнями представника відповідача - адвоката Смірнова С.М., оскільки, обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття закріплений частиною 2 статті 51 Конституції України.

Статтею 180 Сімейного кодексу України встановлено, що батьки повинні утримувати своїх неповнолітніх дітей.

Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому обов`язком особистим, а не солідарним.

Частиною 1 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, №789 встановлено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Відповідно до ст. ст. 3, 18, 27 Конвенції про права дитини батьки зобов`язані утримувати дітей до повноліття та несуть відповідальність за виховання, розвиток і утримання дитини; у всіх діях щодо дітей … першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, духовного і соціального розвитку дитини.

Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (ч.2 ст.27 Конвенції ООН).

Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру... Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї (ст.150 Сімейного кодексу України).

Однак, суд при визначенні розміру шкоди, завданої смертю годувальників ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , звертає увагу на майновий стан відповідача, відсутність у нього постійного та регулярного доходу, окрім того, судом враховується, що з огляду на задоволення позовних вимог в частині стягнення із ОСОБА_3 на користь малолітнього ОСОБА_2 по 200000 грн. моральної шкоди, пов`язаної зі смертю батьків, то стягнення шкоди, завданої смертю годувальників в розмірі по 5000 грн., починаючи з ІНФОРМАЦІЯ_6 і до досягнення дитиною повноліття, поставить відповідача у неабияку грошову залежність, та може призвести до неможливості сплатити такі кошти, та забезпечити одночасно і себе елементарними речами для прожиття та продуктами харчування, а в разі необхідності і ліками.

З огляду на вище зазначені обставини, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення із відповідача шкоди, завданої смертю годувальників ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та стягування таким чином шкоди в розмірі по 2500 гривень щомісячно, починаючи з дня їх смерті, тобто, ІНФОРМАЦІЯ_6 і до досягнення малолітнім ОСОБА_2 повноліття, тобто, до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно із ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст., ст.12, 76, 77, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ОСОБА_1 відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України належним чином доведено обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог щодо стягнення шкоди, завданої смертю потерпілих. Відповідачем частково визнаються позовні вимоги.

Приймаючи до уваги те, що між злочинними діями відповідача та смертю батьків малолітнього ОСОБА_2 є причинний зв`язок, що доведено належними та допустимими доказами, відтак, суд вважає, що є усі достатні правові підстави для відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілих.

При винесенні рішення, суд керується статтею 13 ЦПК України, щодо розгляду судом справ в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Відповідно до ст.113 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Правові засади справляння судового збору, платники, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначається положеннями Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством, справляється судовий збір.

Частиною 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року, №3674-VI встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року, №3674-VI, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що позивач на підставі п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору при подачі позову до суду, а тому в порядку ст.141 ч.1 ЦПК України має підстави покласти судовий збір на іншу сторону та стягнути із відповідача в дохід держави судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі ставки судового збору, встановленого п.п.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» (з врахуванням ставок, що діяли на час звернення із позовом до суду, тобто, 27.09.2021).

Відповідно до ст.4 Закону України «Про судовий збір» із позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору встановлена у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить та не більше 5 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб становить.

Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет на 2021 рік» від 15.12.2020 року, 1082-IX встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб в розмірі 2270 гривні 00 копійок.

Відтак, сума судового збору, що підлягає до сплати за звернення фізичної особи до суду із позовною заявою майнового характеру становить1 відсоток ціни позову, але не менше 908,00 грн. та не більше 11350,00 грн.

Відповідно ч.1ст.188 ЦПК України в одній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

У пункті 10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року, № 10 роз`яснюється, що подані до суду позовні заяви чи заяви, а також зустрічні позовні заяви можуть містити кілька самостійних позовних вимог, кожна з яких є об`єктом справляння судового збору.

З врахуванням того, що позов містить дві вимоги майнового характеру, тобто, одна вимога про стягнення із відповідача моральної шкоди, пов`язаної зі смертю батька ОСОБА_4 та матері ОСОБА_5 , друга вимога - про стягнення шкоди, завданої смертю годувальників, кожна з яких є об`єктом справляння судового збору, суд приходить до висновку про стягнення із відповідача на користь держави судового збору в розмірі 4908 грн.

На підставі ст.3, 15, 16, 1166, 1206 ЦК України, керуючись ст., ст.2, 10, 11, 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 274, 279 - 282, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Стягнути зі ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , зареестрованого за адресою: АДРЕСА_1 на користь малолітнього ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) в інтересах якого, як законний представник діє ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , паспорт НОМЕР_3 , НОМЕР_4 ;зареєстрована та проживаюча за адресою: Вінницька область, Могилів - Подільський район, с. Бабчинці):

- 200000 (двісті тисяч) гривень 00 копійок моральної шкоди, пов`язаної зі смертю батька - ОСОБА_4 ;

- 200000 (двісті тисяч) гривень 00 копійок моральної шкоди, пов`язаної зі смертю матері - ОСОБА_5 .

Стягувати із ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , зареестрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь малолітнього ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) в інтересах якого, як законний представник діє ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , паспорт НОМЕР_3 , НОМЕР_4 ; зареєстрована та проживаюча за адресою: Вінницька область, Могилів - Подільський район, с. Бабчинці):

- 2500 (дві тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок шкоди, завданої смертю годувальника ОСОБА_4 , щомісячно, починаючи з ІНФОРМАЦІЯ_6 до досягнення ОСОБА_2 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- 2500 (дві тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок шкоди, завданої смертю годувальника ОСОБА_5 , щомісячно, починаючи з ІНФОРМАЦІЯ_6 до досягнення ОСОБА_2 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути із ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір у сумі 4908 (чотирьох тисяч дев`ятсот восьми) гривень 00 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України, тобто, у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

СУДДЯ: Л.П. ЦИМБАЛЮК