Постанова

Іменем України

21 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 761/42993/19

провадження № 61-17406 св 21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідачі: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кударенко Віра Миколаївна, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;

треті особи: Міністерство юстиції України, ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рохманенко Оксана Володимирівна;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 - на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 квітня 2021 року у складі судді Гончарука В. П. та постанову Київського апеляційного суду від 16 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Андрієнко А. М., Соколової В. В., Поліщук Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кударенко В. М., Федоренка О. С., Де Россі Ф. В., треті особи: Міністерство юстиції України, ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рохманенко О. В., про визнання рішень та записів протиправними та їх скасування.

Позовна заява мотивована тим, що йому на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 . Право власності підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим 14 квітня 1994 року комітетом по оренді та приватизації комунального майна Дарницького району м. Києва.

29 квітня 1994 року право приватної власності на вказану квартиру зареєстровано за ним Київським міським бюро технічної інвентаризації, про що внесено запис в реєстрову книгу за № 2148.

27 жовтня 2016 року йому стало відомо, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно власником його квартири зазначений невідома йому особа - ОСОБА_2 , запис про що зроблений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В. М.

Вищевказаний запис № 16530139 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_2 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кударенко В. М. зробила при посвідченні нею 22 вересня 2016 року договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , зареєстрованому в реєстрі за № 253.

Вказував, що при вчиненні нотаріальних дій приватний нотаріус Київського міського нотаріальної округу Кударенко В. М. порушила норми чинного законодавства України, зокрема Закону України «Про нотаріат».

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кударенко В. М. при вчиненні нотаріальних дій прийняла документ, який має явні ознаки підробки, які нотаріус не могла не помітити, а саме, при посвідченні договору особою, яка видавала себе за власника квартири ( ОСОБА_4 ), нотаріусу було подано інформаційну довідку Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 29 лютого 2016 року № 1340, надруковану на бланку Київського міського бюро технічно інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна.

Нотаріус Кударенко В. М. прийняла підроблений документ як доказ реєстрації права власності за ОСОБА_4 , що свідчить про протиправні дії нотаріуса, спрямовані на позбавлення його права власності на нерухоме майно без будь-яких законних підстав.

Вказані вище обставини підтверджують, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В. Ф. вчинено незаконні нотаріальні дії при посвідченні правочину між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , оскільки достовірні докази наявності у ОСОБА_4 права на відчуження квартири АДРЕСА_1 нотаріусу надані не були. Незаконні дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кударенко В. М. призвели до отримання ОСОБА_2 можливості продати в подальшому вказану квартиру, що і було ним зроблено.

28 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рохмановою О. В. було посвідчено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , реєстровий № 2932, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , про що нею ж зроблено запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, індексний номер 32109562 від 28 жовтня 2016 року, 18:09:17, про реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_7 .

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд: визнати незаконною та скасувати нотаріальну дію нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кударенко В. М., вчинену 22 вересня 2016 року по посвідченню договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеному між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , зареєстровану в реєстрі за № 2538; визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кударенко В. М. про реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 31521141 від 22 вересня 2016 року, 15:18:32, про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ; скасувати внесений 22 вересня 2016 року о 15:13:07 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В. М. запис № 16530139 про право власності ОСОБА_2 на вказану квартиру; скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рохманової О. В. про реєстрацію прав та їх обтяжень індексний № 32109562 від 28 жовтня 2016 року о 18:09:17 про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_7 ; скасувати внесений 28 жовтня 2016 року о 17:46:03 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рохмановою О. В. запис № 17159683 про право власності ОСОБА_7 на вказану квартиру.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02 квітня 2021 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 травня 2021 року вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки державна реєстрація прав на квартиру відбувалася на підставі договорів купівлі-продажу квартири, які в свою чергу не були визнані в судовому порядку недійсними та їхні умови, укладені між сторонами, відповідають вимогам чинного законодавства на момент укладання, то на даний час відсутні підстави вважати реєстраційні дії нотаріусів як державних реєстраторів неправомірними.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 16 вересня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що державному реєстратору було подано всі передбачені законом та документи для належної реєстрації права власності за ОСОБА_4 на спірну квартиру.

Доказів того, що приватному нотаріусу Кударенко В. М. були відомі усі обставини неправомірності відчуження спірної квартири, достатні для відмови у здійснені реєстрації прав та їх обтяжень, матеріали справи не містять.

Оскільки договір купівлі-продажу квартири на даний момент не визнано недійсним, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для скасування державної реєстрації, оскільки саме правочин в даному випадку є підставою для проведення державної реєстрації.

Позивач не надав доказів того, що при укладанні договору купівлі-продажу між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 про купівлю-продаж спірної квартири державним реєстратором вчинено незаконні реєстраційні дії.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 -подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права,й ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Підставою касаційного оскарження указаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, що відповідає вимогам пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 грудня 2021 року касаційне провадження у справі відкрито, витребувано цивільну справу № 761/42993/19 із Дніпровського районного суду м. Києва.

У січні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2021 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що надана ОСОБА_4 довідка від 29 лютого 2016 року № 1340 не могла бути видана Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, оскільки ще у 2013 році рішенням XII сесії VI скликання Київської міської ради від 02 жовтня 2013 року № 47/9635 комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» перейменовано на комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», а тому інформаційні довідки, починаючи з жовтня 2013 року, не могли друкуватись на бланках зі старою назвою.

Крім того, в наданій довідці відсутні дата та номер реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_4 . Нотаріус при підготовці до вчинення нотаріальних дій повинна була провести додаткову перевірку як наданої довідки від 29 лютого 2016 року № 1340, надрукованої на бланку Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, так і наявності підстав для вчинення нотаріальних дій по посвідченню правочину купівлі-продажу квартири. Цей обов`язок нотаріуса прямо передбачений статтею 51 Закону України «Про нотаріат».

Вказував, що суди не звернули увагу на той факт, що договір купівлі-продажу від 04 вересня 2008 року за реєстровим номером 2130 є нікчемним, а тому визнання його недійсним судом не є належним способом захисту права позивача.

Зазначав, що приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевченко В. Ф. не посвідчував 04 вересня 2008 року договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , оскільки не реєстрував у той день таку нотаріальну дію, за реєстровим номером 2130 від 04 вересня 2008 року міститься запис про посвідчення копії статуту.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У січні 2022 року ОСОБА_9 подала відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими. Відтак, підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судами допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 , що підтверджувалось свідоцтвом про право власності на житло, виданим 14 квітня 1994 року комітетом по оренді та приватизації комунального майна Дарницького району м. Києва 29 квітня 1994 року.

Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме маймо та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 27 жовтня 2016 року № 71576006, право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В. М. на підставі договору купівлі-продажу квартири від 22 вересня 2016 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , зареєстрований в реєстрі за № 2538.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24 листопада 2016 року № 73926773, право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_7 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рохмановою О. В. на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28 жовтня 2016 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , зареєстрований в реєстрі за № 2932.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 - задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Правовідносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав тощо регулює Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 та Порядок ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор:

1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації;

2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення;

3) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Органи державної влади, підприємства, установи та організації зобов`язані безоплатно протягом трьох робочих днів з моменту отримання запиту надати державному реєстратору запитувану інформацію в паперовій та (за можливості) в електронній формі;

4) під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а також використовує відомості, отримані у порядку інформаційної взаємодії Державного реєстру прав з Єдиним державним реєстром судових рішень;

5) відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав; 6) присвоює за допомогою Державного реєстру прав реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна у випадках, передбачених цим Законом;

7) виготовляє електронні копії документів, поданих у паперовій формі, та розміщує їх у реєстраційній справі в електронній формі у відповідному розділі Державного реєстру прав (у разі якщо такі копії не були виготовлені під час прийняття документів за заявами у сфері державної реєстрації прав);

8) формує за допомогою Державного реєстру прав документи за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав;

9) формує реєстраційні справи у паперовій формі;

9-1) надає в установленому порядку та у випадках, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», інформацію органу державної виконавчої служби або приватному виконавцю;

10) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Державній реєстрації відповідно до частини четвертої статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина перша статті 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Згідно з частиною другою статті 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для державної реєстрації прав, несе заявник, якщо інше не встановлено судом.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі, зокрема, укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Вичерпний перелік підстав для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень встановлено частиною першою статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», частина четверта цієї ж статті регламентує, що відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, не передбачених цим Законом, заборонена.

З огляду на обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій, з урахуванням оцінки наявних у справі доказів, а також позиції сторін і обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, колегія суддів погоджується з висновком судів про те, що позивачем не доведено, що приватним нотаріусом Кударенко В. М. вчинено незаконні нотаріальні дії при посвідченні правочину між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Крім того, колегія суддів зазначає, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18) та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна.

Згідно із статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відтак, особа, яка вважає, що внаслідок неправомірного заволодіння нерухомим майном порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

За правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14- 208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Ефективність віндикаційного позову забезпечується саме наявністю державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішення про задоволення віндикаційного позову не є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову.

Аналогічний висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року в справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20) та від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19, провадження № 14-212цс21).

Таким чином, ефективним захистом прав позивача у цій справі щодо спірного нерухомого майна, яке вибуло з його володіння поза його волею, є саме витребування майна з чужого незаконного володіння відповідно до положень статей 387, 388 ЦК України.

Разом з тим, як убачається із матеріалів справи та відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень у жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кударенко В. М., у якому просив витребувати з чужого незаконного володіння відповідача квартиру АДРЕСА_1 (справа № 755/16054/16).

За результатами розгляду вказаного позову постановою апеляційного суду м. Києва від 05 квітня 2018 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2017 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 лютого 2020 року у справі № 755/16054/16

(провадження № 61-35586св18) постанову апеляційного суду м. Києва від 05 квітня 2018 року залишено без змін.

Переглядаючи справу в касаційному порядку суд касаційної зазначив: « ОСОБА_1 відчужив належну йому на праві власності квартиру на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 04 вересня 2008 року з ОСОБА_4 .

На час укладення договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_4 був неповнолітнім. Зазначений правочин ОСОБА_4 вчинив зі згоди батька ОСОБА_10 , на підставі розпорядження Городнянської міської державної адміністрації від 21 серпня 2008 року № 234.

Укладений 04 вересня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 договір купівлі-продажу недійсним у встановленому законом порядку не визнаний.

За таких обставин, підстав вважати, що у ОСОБА_1 не було волі на продаж спірної квартири у суду не було.

Факт набуття у власність квартири неповнолітньою особою зі згоди батька, на підставі розпорядження Городнянської міської державної адміністрації від 21 серпня 2008 року № 234 не свідчить про нікчемність правочину.

Виходячи з презумпції правомірності правочину, обставин справи та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ».

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (частина п`ята статті 82 ЦПК України).

Отже, вирішуючи спір, суди з дотриманням вимог статей 263-265, 382 ЦПК України повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, й обґрунтовано відмовили у задоволенні позову.

Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновки суду не спростовують, на законність й обґрунтованість оскаржуваного судового рішення не впливають, а тому колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 квітня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович