СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ун. № 759/721/20
пр. № 2/759/696/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2022 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі:головуючого судді Ул`яновської О.В.,

секретаря судового засідання Гаєвської Н.О.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договорів дарування земельної ділянки та визнання права власності на частину земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:

у січні 2020 р. позивач звернувся до суду, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 19.03.2020 (а.с. 89-92 т. 1), просить визнати недійсним договір дарування від 27.07.2015, укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та договір дарування від 05.12.2015, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , в частині дарування 1/6 частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 8000 000 000:75:239:0014, визнати за позивачем право власності на 1/6 частину вказаної земельної ділянки.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником 1/6 частини будинку АДРЕСА_1 , відповідно до рішення Святошинського районного суду м. Києва від 29.03.2007. Інші 5/6 частин будинку належать відповідачу. Зазначений будинок розташований на земельній ділянці площею 0, 0515 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 000 000:75:239:0014. Державний акт про право власності на земельну ділянку видано на ім`я ОСОБА_3 . Маючи намір оформити право власності на належну позивачу земельну ділянку, за домовленістю з відповідачем, було умовно розділено земельну ділянку та виготовлено «план розмежування», складено «акт про розмежування земельної ділянки», відповідно до яких у відповідачу належатиме земельна ділянка площею 0,0429 га, що становить 5/6 від загальної площі, відповідачу - 0,0086 га, що становить 1/6 від загальної площі. Через фінансові можливості позивач не зміг завершити оформлення права власності на належну йому частину земельної ділянки. Згодом позивачку стало відомо про існування спірних договорів дарування земельної ділянки. Наявність вказаного договору порушує належне позивачу право на 1/6 частину земельної ділянки для обслуговування 1/6 частини житлового будинку, в якому проживає позивач з родиною.

Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва Скрипник О.Г. від 17.01.2020 позовну заяву залишено без руху (а.с. 22 т. 1).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 04.02.2020 відкрито провадження по справі, призначено підготовче засідання (а.с. 31-32 т. 1).

26.02.2020 відповідачі подали відзив на позовну заяву, проти позовних вимог заперечують. Зазначають, що 25.03.1999 ОСОБА_3 отримав державний акт про право приватної власності на земельну ділянку загальною площею 0,0515 га за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на дане майно зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 07.07.2015 право власності на вказану земельну ділянку площею 0,01515 на підставі договору дарування перейшло до ОСОБА_4 05.12.2018 на підставі договору дарування між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , остання отримала у приватну власність зазначену земельну ділянку. Позивач зазначає, що він як власник 1/6 частини будинку, має право на одержання права власності на 1/6 частину земельної ділянки. Проте вказане не відповідає дійсності. Після реєстрації права власності на 1/6 частину будинку, позивач не мав права користуватися земельною ділянкою. Житловий будинок в натурі не поділено, тому визначити, яка саме частина земельної ділянки може перейти у власність позивачу, неможливо. Право позивача не порушено. Підстав для визнання правочинів не має, доказів на підтвердження таких обставин не наведено. Крім того, у спірних правовідносинах, позивачем пропущено строк позовної давності (а.с. 60-64 т. 1).

19.03.2020 позивач подав відповідь на відзив, зазначив, що спірні договори дарування земельної ділянки порушили право позивача на частину земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування належної йому частини будинку. Строк позовної давності позивачем не порушено, про відчуження земельної ділянки позивачу стало відомо в грудні 2019 р., а про існування іншого договору - у лютому 2019 р. (а.с. 104-106 т .1).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 19.03.2020 до участі у справі в якості співвідповідача залучено ОСОБА_4 (а.с. 114 т. 1).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 19.03.2020 задоволено заяву про забезпечення позову. Заборонено провадити будь-які дії, пов`язані з відчуженням земельної ділянки, розташованої в АДРЕСА_1 , кадастровий номер 8000 000 000:75:239:0014 (а.с. 115 т. 1).

Розпорядженням керівника апарату Святошинського районного суду м. Києва №149 від 02.04.2020 по справі призначено повторний автоматизований розподіл (а.с. 123 т. 1).

Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва Коваль О.А. від 09.04.2020 позовну заяву залишено без руху (а.с. 125 т. 1).

Розпорядженням керівника апарату Святошинського районного суду м. Києва №356 від 17.09.2020 по справі призначено повторний автоматизований розподіл (а.с. 141 т. 1).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 07.10.2020 справу прийнято до провадження судді Войтенко Ю.В., призначено підготовче засідання (а.с. 143 т. 1).

17.12.2020 відповідач ОСОБА_2 подала відзив на позовну заяву, у задоволенні позову просить відмовити. Зазначає, що позивачем не надано доказів вжиття заходів досудового врегулювання спору щодо можливості отримати свідоцтво про право власності на земельну ділянку. До позивача перейшло лише право користування зазначеною земельною ділянкою в межах, необхідних для обслуговування отриманої ним у спадок 1/6 частини будинку. Вимоги щодо визнання недійсним договорів дарування не обгрунтовані, не зазначено в чому саме виникло порушення прав позивача при укладенні даних правочинів (а.с.172-188 т. 1).

19.01.2021 позивач подав пояснення, зазначив, що на правовідносини, які виникли, не передбачено обов`язкового вжиття заходів досудового врегулювання спору. Відповідач ОСОБА_3 визнавав позивача співвласником земельної ділянки. За позивачем підлягає визнання права власності на земельну ділянку. Позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню (а.с.193-197 т. 1).

13.07.2021 представник відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подав відзив на позовну заяву, зазначає про відсутність підстав, визначених у Законі для визнання недійсними договорів дарування. Перехід права власності на земельну ділянку чи її частину можливий в разі переходу права власності будівлю виключно на підставі договору. Права власності на земельну ділянку чи її частину у випадку отримання права власності на будівлю в порядку спадкування на підставі рішення суду, вказані норми не можуть бути застосовані. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 29.03.207 не встановлені інші права позивача стосовно прав, які належали померлій на момент її смерті. Позивач успадкував лише право власності на 1/6 частину жилого будинку, інших прав, в тому числі на земельну ділянку, позивач не успадковував, позовні вимоги задоволенню не підлягають (а.с. 10-15, 20-25 т. 2).

13.07.2021 відповідач ОСОБА_3 подав письмові пояснення, зазначив, що позивач, який є його сином та на даний час проживає з його родиною в одному будинку. Позивач самовільно здійснював будівництво прибудови до будинку, чим самовільно здійснив захоплення земельної ділянки без погодження з ним та відповідними установами. Під тиском та погрозами позивач змусив його підписати акт щодо розмежування земельної ділянки, яка на той момент належала відповідачу одноособово. До цього часу знущання позивача відносно нього продовжуються, позивач самовільно користується земельною ділянкою відповідача (а.с.29-30 т. 2).

16.08.2021 ОСОБА_3 подав відзив на позовну заяву у задоволенні позову просить відмовити. Зазначає, що позивачем не надано доказів щодо вжиття заходів досудового врегулювання спору щодо можливості отримати свідоцтво про право власності на земельну ділянку. До позивача перейшло лише право користування зазначеною земельною ділянкою в межах, необхідних для обслуговування отриманої ним у спадок 1/6 частини будинку. Вимоги щодо визнання недійсним договорів дарування не обґрунтовані, не зазначено в чому саме виникло порушення прав позивача при укладенні даних правочинів (а.с. 58-90 т. 2).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 05.11.2021 відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про участь в судовому засідання в режимі відеоконференції (а.с. 93 т. 2).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 20.01.2022 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду (а.с. 127 т. 2).

Розпорядженням керівника апарату Святошинського районного суду м. Києва №202 від 12.05.2022 по справі призначено повторний автоматизований розподіл

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16.05.2022 провадження прийнято до судді Ул`яновської О.В., призначено судове засідання.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, зазначені в позові.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала з підстав їх необґрунтованості та безпідставності, вимоги, викладені у відзиві підтримали.

Представник відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, на попередніх судових засіданнях проти позовних вимог заперечувала з підстав їх необґрунтованості та безпідставності, вимоги, викладені у відзиві підтримала.

Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 29.03.2007 за ОСОБА_5 визнано право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_5 на 1/6 частину будинку по АДРЕСА_2 (а.с. 237-238 т. 1).

17.03.2008 право приватної власності ОСОБА_1 на 1/6 частину вказаного будинку зареєстровано в БТІ м. Києва (а.с. 8 т. 1).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16.12.2009 ОСОБА_1 вселено в житловий будинок АДРЕСА_2 . Зобов`язано ОСОБА_3 не чинити перешкод у користуванні жилою кімнатою 11,4 кв.м. Встановлено конкретний порядок користування жилими приміщеннями в буд. АДРЕСА_2 , виділено ОСОБА_1 в користування кімнату площею 14,5 кв.м., 11,1 кв.м., 21,2 кв.м. Місця загального користування залишено у спільному користуванні (а.с.6-7 т. 1).

Відповідно до державного акту на право приватної власності від 25.03.1999, ОСОБА_3 на підставі розпорядження КМДА від 05.02.1998 №215 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0515 га за адресою: АДРЕСА_2 . Землю передано для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (а.с. 11, 223-226 т. 1).

27.07.2015 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали договір дарування земельної ділянки, відповідно до умов якого остання прийняла в дар земельну ділянку площею 0,0515 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 000 000:75:239:0014. Договір посвідчено приватним нотаріусом КМНО Ляшук О.В., зареєстрований в реєстрі за №485 (а.с. 71-72 т. 1).

05.12.2018 ОСОБА_4 та ОСОБА_2 уклали договір дарування земельної ділянки, відповідно до умов якого остання прийняла в дар земельну ділянку площею 0,0515 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 000 000:75:239:0014. Договір посвідчено приватним нотаріусом КМНО Солов`яненком І.В., зареєстрований в реєстрі за №1849 (а.с. 73-74 т. 1).

09.08.2019 приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської обл. Грисюк О.В. посвідчено заяву ОСОБА_3 , якою останній просить вважати недійсним акт розмежування (план, абрис), виготовлений ФОП ОСОБА_6 від 03.09.2010 щодо поділу (розмежування) земельної ділянки площею 0,0515 га, за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 000 000:75:239:0014, на дві земельні ділянки. Акт підписувався під тиском та погрозами (а.с. 75 т. 1).

Відповідно до ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Особливість набуття права на земельні ділянки полягає в наявності чітко визначеної в законодавстві процедури, за якою у суб`єктів виникають повноваження щодо володіння, користування й розпорядження земельною ділянкою.

Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір дарування є правочином, тобто це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Він має відповідати положенням ст. 203 ЦК України.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 1, ч. 2, ч. 5 ст. 203 ЦК України).

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою (ч. 5 ст. 216 ЦК України).

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Судом встановлено, що відповідачу ОСОБА_3 на праві приватної власності належала земельна ділянка площею 0,0515 га, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 000 000:75:239:0014.

Розпоряджаючись своєю власністю на власний розсуд, право на яке передбачене ст. 319 ЦК України, ОСОБА_3 27.07.2015 здійснив відчуження належної йому земельної ділянки на підставі договору дарування на користь ОСОБА_4 , яка в подальшому 05.12.2018 здійснила відчуження вказаної земельної ділянки на підставі договору дарування на користь ОСОБА_2 . Спірні договори укладено з дотриманням норм чинного законодавства, наявним волевиявленням двох сторін, дієздатністю, реальним настанням правових наслідків, договори посвідчені в нотаріальному порядку, підстав для визнання їх недійсними судом не встановлено, а позивачем не доведено.

У порушення вимог ст. 81 ЦПК України позивач не підтвердив належними та допустимими доказами порушення своїх майнових прав. Посилання на наявний «план розмежування» та «акт про розмежування земельної ділянки», відповідно до якого існувала домовленість між сторонами щодо поділу спірної земельної ділянки, судом не приймається до уваги, з огляду на те, що зазначені документи були складено у 2010 р. Проте, впродовж 5 років з моменту відчуження спірної земельної ділянки, позивач не вчиняв дій щодо оформлення у визначеному Законом порядку права власності на 1/6 частину земельної ділянки, що свідчить про втрату інтересу до вирішення даного питання. Крім того, в подальшому ОСОБА_3 в нотаріальному порядку посвідчив заяву, якою просив вважати недійсним акт розмежування (план, абрис) від 03.09.2010 щодо поділу (розмежування) земельної ділянки площею.

Враховуючи наведене, позовні вимоги в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу задоволенню не підлягають.

Щодо вимог позивача про визнання за ним права власності на 1/6 частину земельної ділянки, суд зазначає наступне.

Встановлено, що позивач набув право власності на 1/6 частину будинку на підставі рішення суду від 16.12.2009, яким визнано за ОСОБА_1 право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_5 на 1/6 частину будинку по АДРЕСА_2 .

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших. осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

З наведеного вбачається, що умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законом порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду.

Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності відповідних юридичних фактів у їх сукупності, зокрема, ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку.

Такі висновки зробив Верховний суд у постанові від 23.06.2020 року у справі N 179/1043/16-ц.

Судом встановлено, що в період з 25.03.1999 по 27.07.2015 відповідач ОСОБА_3 був власником земельної ділянки площею 0,0515 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 000 000:75:239:0014.

У матеріалах справи відсутнє рішення органу місцевого самоврядування про надання у приватну власність земельної ділянки або її частини померлій ОСОБА_5 , після смерті якої за позивачем в порядку спадкування визнано право власності на частину будинку, а відтак вона не розпочала процес приватизації земельної ділянки, внаслідок чого відсутні правові підстави вважати, що вона набула права власності на земельну ділянку площею. Враховуючи, що померлій ОСОБА_5 на праві власності спірна земельна ділянка не належала, а тому відсутні обгрунтовані підстави для визнання за позивачем права власності на 1/6 частину земельної ділянки. Інших підстав для визнання права власності за позивачем земельної ділянки судом не встановлено, а позивачем не доведено. Положення Закону, на які посилається позивач, до даних правовідносин застосуванню не підлягають .

Враховуючи наведене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, та те, що позивач не надав достатніх доказів, які б підтверджували позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Згідно ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в задоволенні позову витрати позивача по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають і покладаються на них.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 216, 373, 717, 1216, 1218 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 48, 76-82, 141, 229, 259, 263-265, 268, 273, 280-283, 353 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договорів дарування земельної ділянки та визнання права власності на частину земельної ділянки відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Святошинський районний суд м. Києва до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Оксана УЛ`ЯНОВСЬКА

Повний текст судового рішення складено 02.06.2022