ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 629/4351/20 Номер провадження 22-ц/814/3170/22Головуючий у 1-й інстанції Лобановська С.М. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2022 року м.Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Чумак О.В.,

секретар Даценко Н.В.,

з участю представника позивача адвоката Семехи Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою в його інтересах адвокатом Бірючинським Едуардом Олександровичем,

на рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 22 липня 2021 року, постановлене суддею Лобановською С.М.,

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування вартості майна за договором купівлі-продажу, визнаним недійсним,

в с т а н о в и в:

21.09.2020 ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення на свою користь грошових коштів у розмірі 200 000,00 грн., сплачених за договором купівлі-продажу від 16.10.2015; 15 256,18 грн. інфляційні витрати; 11 527,82 - 3% річних; 2 000,00 грн. державне мито; 1 624,50 грн. - 1% збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна, а всього 230 408,00 грн., а також судові витрати.

В обґрунтування позову зазначає, що 16.10.2015 між ним та відповідачем укладено договір купівлі-продажу, зареєстрований в реєстрі за №2-638, згідно якого останній продав, а він, позивач, купив за 200 000,00 грн. нежитлову будівлю, магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальною площею 43,4 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 28.01.2016 скасовано рішення державного реєстратора реєстраційної служби Близнюківського районного управління юстиції Мацюк Т.Т. про державну реєстрацію права власності на будівлю магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за ОСОБА_2 на підставі договору іпотеки №487 від 19.06.2014, укладеного між останнім та ОСОБА_3 . При цьому він, ОСОБА_1 , як набувач цього майна не знав і не міг знати на момент укладання договору купівлі-продажу від 16.05.2015 про ці обставини, а тому є добросовісним набувачем.

Рішенням Близнюківського районного суду Харківської області від 13.10.2016 витребувано із володіння його, ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_3 указане нежитлове приміщення магазину. 24.10.2018 вказане рішення Близнюківського районного суду Харківської області залишено без змін постановою Верховного Суду.

Вважає, що в даному випадку, віндикація була застосована як наслідок недійсності правочину, так як її застосування, як і застосування реституції напряму залежить від недійсності правочину. Тому просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

15.03.2021 представником відповідача в суд першої інстанції подано заяву про застосування строку позовної давності. Посилалася на те, що рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 13.10.2016, яким витребувано з володіння ОСОБА_1 придбане нерухоме майно, а саме нежитлова будівля - магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на користь попереднього власника ОСОБА_3 , набрало законної сили 30.07.2016 (справа №612/144/16-ц). Під час розгляду вказаної справи позивачу стало відомо про порушення його права власності на нежитлову будівлю, тому загальний строк позовної давності в три роки сплинув 30.07.2019, а позивач звернувся до суду із позовом у вересні 2020 року, тобто поза межами строку позовної давності.

Рішенням Близнюківського районного суду Харківської області від 22.07.2021 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування вартості майна за договором купівлі-продажу, визнаним недійсним - відмовлено.

Рішення районного суду вмотивовано тим, що оскільки у встановленому законом порядку договір купівлі-продажу магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 16.10.2015, визнаний недійсним не був, суд прийшов до висновку, що належних та допустимих доказів, які б вказували на відсутність у відповідача правової підстави для набуття або збереження спірних коштів позивачем не надано, а тому в позові слід відмовити.

Позивач ОСОБА_1 з таким рішенням не погодився та в його інтересах адвоката Бірючинський Е.О. подав апеляційну скаргу до Харківського апеляційного суду. Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Посилаючись на норми ст.ст.215,216 ЦК України та рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 13.10.2016, доводить, що має право відповідно до ст.1212 ЦК України на повернення від відповідача одержаного ним за недійсним договором купівлі-продажу магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в сумі 200 000,00 грн. Також, на підставі ч.2 ст.1212, ст.536 ЦК України відповідач має сплатити йому проценти за користування чужими коштами та інфляційні втрати.

Заперечує висновок районного суду щодо відсутності підстав для задоволення позову. Визнає, що належною позовною вимогою відносно виниклих між сторонами правовідносин мала бути вимога про витребування від ОСОБА_2 майна у вигляді грошових коштів на підставі ст.388 ЦК України. Однак з огляду на висновки Верховного суду, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №917/1739/19 щодо принципу juranovitcuria (суд знає закони), який зобов`язує суд самостійно перевірити доводи сторін під час розгляду справи, доводить, що суд мав самостійно кваліфікувати спірні відносити та зобов`язаний прийняти рішення на основі правильних норм матеріального і процесуального права, тобто застосовує положення, які дійсно регулюють спірні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішення спору.

Зазначає, що самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. З огляду на вказаний правовий висновок, та такі ж правові позиції, висловлені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №917/1739/17; від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц; від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц; від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц; від 04.09.2019 у справі №265/6582/16-ц, обов`язком суду є застосування для вирішення спору належних приписів юридичних норм при неправильній юридичній кваліфікації сторонами спірних правовідносин.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 08.09.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою та ухвалою того ж суду від 11.10.2021 справу призначено до розгляду.

23.10.2021 представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Науменко В.В. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив доводи апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення районного суду без змін, як законне та обґрунтоване.

Розпорядженням Верховного Суду від 25.03.2022 №14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду Полтавському апеляційному суду.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 05.08.2022 справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 27.10.2022 справа призначена до судового розгляду в режимі відеоконференції за участі позивача через Жовтневий районний суд м.Харкова.

Із технічних причин, забезпечення проведення судового розгляду справи, призначеного на 09-40 год. 13.12.2022 в режимі відеоконференції за участі позивача не відбулось; та згідно ч.4 ст.212 ЦПК України ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

Представник позивача в суді апеляційної інстанції вважав за можливе розглядати справу без участі його довірителя, доводи апеляційної скарги підтримав, наполягаючи на її задоволенні.

Відповідач в судове засідання не з`явився, будучи повідомленим про день та час розгляду справи, що з огляду на положення ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за його відсутності.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд встановив таке.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що 16.10.2015 ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_1 купив нежитлову будівлю, магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальною площею 43,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за 200 000,00 грн. Вказаний договір посвідчено державним нотаріусом Первомайської державної нотаріальної контори Харківської області, в.о. державного нотаріуса Лозівської державної нотаріальної контори Харківської області по р.№2-638./а.с.10-13/

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 28.01.2016 скасовано рішення державного реєстратора реєстраційної служби Близнюківського районного управління юстиції Мацюк Т.Т. про державну реєстрацію права власності на будівлю магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за ОСОБА_2 на підставі договору іпотеки від 19.06.2014.

Рішенням Близнюківського районного суду Харківської області від 13.10.2016 (справа №612/490/16-ц), яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 29.11.2019, витребувано у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 нежитлове приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » загальною площею 43,3 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ./а.с.15-16/

Постановою Верховного Суду від 24.10.2018 указані рішення Близнюківського районного суду Харківської області та ухвалу Апеляційного суду Харківської області залишено без змін./а.с.17-20/

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач правовою підставою своїх вимог вказав норму ст.1212 ЦК України. Однак, оскільки у встановленому законом порядку договір купівлі-продажу магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », укладений 16.10.2015 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 16.10.2015, не був визнаний недійсним, районний суд прийшов до висновку, що належних та допустимих доказів, які вказували б на відсутність у відповідача правової підстави для набуття або збереження спірних коштів позивачем не надано, а доводи відповідача на свій захист позивачем не спростовані.

Апеляційний суд такі висновки районного суду визнає помилковими, такими що не відповідають фактичним обставинам справи та постановлені з порушенням норм матеріального і процесуального права. При цьому враховує таке.

Стаття 2 ЦПК України встановлює, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Нормами глави 83 ЦК України урегульовані правовідносини щодо набуття, збереження майна без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини 1 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себеза рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (частина 2 статті 1212 ЦК).

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Вказана правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду України №6-100цс15 від 03.06.2015.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог, апеляційний суд враховує обставини, встановлені судовими рішеннями, які набрали законної сили та відповідно до ч.ч.4,5 ст.82 ЦПК України не доказуються та мають преюдиційне значення у справі, що є предметом даного апеляційного перегляду.

Зокрема, постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 28.01.2016, яка набрала законної сили, адміністративний позов ОСОБА_3 задоволено та скасовано рішення державного реєстратора реєстраційної служби Близнюківського районного управління юстиції про державну реєстрацію права власності на будівлю магазину «Топаз» за ОСОБА_2 на підставі договору іпотеки від 19.06.2014.

Рішенням Близнюківського районного суду Харківської області від 12.07.2016, яким ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні її позову до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та інш. про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, встановлено, що після скасування рішення державного реєстратора реєстраційної служби про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на будівлю магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ОСОБА_5 та ОСОБА_2 повернулися у попередній стан, який існував до цієї події, тобто до ОСОБА_3 повернувся титул власника приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Підставою для відмови у задоволенні позову зазначено, що позивач неправильно обрала спосіб захисту свого права власності та роз`яснено їй право звернення до суду із віндикаційним позовом відповідно до вимог статті 388 ЦК України.

Рішенням Близнюківського районного суду від 13.10.2016, яке набрало законної сили після перегляду його в апеляційному порядку 29.11.2016, задоволено позов ОСОБА_3 та витребувано у ОСОБА_1 на її користь спірну будівлю магазину. При цьому суд першої інстанції, витребовуючи майно від добросовісного набувача, виходив із того, що спірне нерухоме майно вибуло із володіння власника ОСОБА_3 поза її волею, що підтверджено судовими рішеннями, які набрали законної сили.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 , звертаючись в суд із позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_2 200 000,00 грн., сплачених останньому згідно договору купівлі-продажу нежитлової будівлі, яка в послідуючому була витребувана із добросовісного володіння позивача на підставі ст.388 ЦК України згідно рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 13.10.2016, правомірно обґрунтував свої вимоги положеннями ст.1212 ЦК України.

Тому колегія суддів визнає помилковими висновки районного суду щодо відсутності правових підстав, передбачених ст.1212 ЦК України, для задоволення позову у зв`язку з тим, що договір купівлі-продажу магазину, що був укладений між сторонами, не був визнаний недійсним. Оскільки попередній власник спірного майна відновила своє право власності шляхом скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 , зареєстрованого на підставі договору іпотеки, та шляхом витребування належного їй об`єкту нерухомості від добросовісного набувача ОСОБА_1 , у останнього виникло право на стягнення із ОСОБА_2 грошових коштів, одержаних за договором купівлі-продажу, які той безпідставно зберігає після визнання незаконними дій щодо набуття ним права власності на спірний об`єкт за договором іпотеки і продаж добросовісному набувачу, від якого вказане майно витребувано в порядку ст.388 ЦК України. Тобто правова підстава збереження вказаних коштів відповідачем відсутня.

У той же час, визнаючи обґрунтованими позовні вимоги щодо стягнення коштів, апеляційний суд приходить до висновку, що вони заявлені з порушенням строку позовної давності.

Стаття 257 ЦК України встановлює загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Згідно ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

15.03.2021 відповідач ОСОБА_2 подав до суду першої інстанції заяву про застосування строків позовної давності. Посилався на те, що ОСОБА_1 стало відомо про порушення його права в процесі розгляду справи №612/144/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, визнання недійсним та скасування рішення державного реєстратора. Рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 12.07.2016, набрало чинності 30.07.2016, а тому загальний строк позовної давності сплинув 30.07.2019. Крім того, після винесення рішення від 13.10.2016, яким витребувано у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 будівлю магазину, також сплив трирічний строк позовної давності, оскільки з позовом про стягнення коштів той звернувся у вересні 2020 року./а.с.112/

ОСОБА_1 заперечує пропуск позовної давності, наполягаючи на початку його обрахування з дати ухвалення Верховним Судом постанови від 24.10.2018 за результатами розгляду його касаційної скарги на рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 13.10.2016 та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 29.11.2016 (справа №612/490/16-ц).

Апеляційний суд визнає обґрунтованою заяву відповідача про сплив позовної давності щодо заявлених 21.09.2020 позовних вимог про стягнення коштів. При цьому строк позовної давності необхідно обраховувати від дати набрання законної сили рішення від 13.10.2016, яким у ОСОБА_1 витребувано спірне майно, та такою датою є ухвала Апеляційного суду Харківської області від 29.11.2016, тому на час звернення в суд із позовом 21.09.2020 строк позовної давності закінчився.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення районного суду підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Таким чином апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.п.3,4 ст.376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданою в його інтересах адвокатом Бірючинським Едуардом Олександровичем, - задовольнити частково.

Рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 22 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13.12.2022.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак