РІШЕННЯ

Іменем України

30.11.2022 року м.Львів

Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді - Мартинишин М.О.

з участю секретаря судового засідання Оверко Я.Б.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача, представника відповідачів- ОСОБА_2

представника відповідачів ОСОБА_3

третя особа ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , з участю третьої особи: ОСОБА_4 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки

в с т а н о в и в:

25.03.2021 року Львівська міська рада звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , з участю третьої особи: ОСОБА_4 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.

Свої вимоги мотивує тим, що до Львівської міської ради звернулась ОСОБА_4 , мешканка квартири АДРЕСА_1 з приводу перевірки самочинних прибудов до будинку АДРЕСА_2 .

Позивач є власником земельної ділянки, на якій розташований будинок АДРЕСА_2 .

Згідно акту ЛКП «Вулецьке» від 20.05.2020 року встановлено, що мешканці квартири АДРЕСА_3 самочинно прибудували житлову кімнату площею 15.1 кв. м.кв., санвузол площею 6,0 кв.м., коридор площею 6,3 кв.м.

Таким чином вважає, що об`єкт нерухомого майна, збудований відповідачами, розташований на комунальній земельній ділянці, не відведеній відповідачам, тому є самочинними будівництвом.

Окрім цього, зазначає, що відповідачами здійснено будівництво об`єкту нерухомого майна без відповідного документу, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, що є самочинним будівництвом.

У даному випадку вказана земельна ділянка підлягає звільненню та проведенню у попередній стан.

Відтак, просить позовні вимоги задовольнити, якими зобов`язати відповідачів звільнити зайняту земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 шляхом знесення самовільно спорудженої прибудови та судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою судді від 20.04.2021 року відкрито провадження у справі та визначено розглядати таку за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 06.06.2022 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, надала пояснення аналогічні викладеним у позові. Просить позов задовольнити.

Відповідач, представника відповідачів - ОСОБА_2 та представника відповідачів адвокат Галаса Є.Т. у судовому засіданні проти позову заперечили та пояснили, що позов позивача є безпідставний, оскільки з наданих документів до позову не вбачається, що саме відповідачі здійснили самочинні прибудови за адресою: АДРЕСА_2 . У акті обстеження земельної ділянки комунальної власності на АДРЕСА_2 від 20.11.2019 року та акті ЛКП «Вулецьке» від 20.05.2020 року не зазначено на підставі яких документів встановлено факт самочинної прибудови. Крім цього, вважають, що вказана добудова не є самочинною і складається з кухні площею 7,7 кв.м. та коридору площею 4,4 кв.м., оскільки із поверхневого плану, складеного 05.01.1977 року Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації квартира АДРЕСА_3 має добудову та відповідно до виписки з рішенням міжвідомчої комісії(протокол №30 параграф 12 від 28.12.1988 року) батькові ОСОБА_2 був наданий дозвіл здійснити прибудову для переобладнання кухні, ванни та встановлення туалету. А демонтаж спірної добудови призведе до руйнації стіни та до порушення прав мешканців будинку, та погіршення умов проживання дітей. Разом з тим зазначають, що права третьої особи у даному спорі не порушуються. Крім цього, вважають, що строк позивачем звернення до суду з позовом пропущений, поважності причин пропуску строку звернення до суду не встановлено та просили такий застосувати. У зв`язку з чим, просили в задоволенні позову відмовити.

Третя особа у судовому засіданні позов підтримала та пояснила, що відповідачі, які проживають у квартирі АДРЕСА_3 самочинно та будь-яких дозволів прибудували до даної кімнати житлову кімнату площею 15.1 кв. м.кв., санвузол площею 6,0 кв.м., коридор площею 6,3 кв.м., а отже самовільно зайняли земельну ділянку, власником якої є позивач. З приводу чого вона звернулась до позивача, щоб останній здійснив перевірки самочинних прибудов до будинку АДРЕСА_2 . Крім цього, вказала, що відповідачі сплатили штраф за самочинну прибудову та підробляли документи для приватизації даної квартири. Просить позов задоволити.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що у травні 2007 року ОСОБА_11 в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_12 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи: Львівська міська рада, Франківська районна адміністрація Львівської міської ради, Департамент Держархбудконтролю у Львівській області, Львівське комунальне підприємство «Вулецьке», ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 про зобов`язання демонтувати самочинно здійснену добудову(судова справа №465/161/11-ц).

Таким чином, станом на 2007 рік Львівській міській раді та її органам було достовірно відомо про самочинну прибудову до будинку АДРЕСА_2 , оскільки міська рада була залучена до участі в розгляді цієї справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, однак з даним позовом звернулась, лише 25.03.2021 року.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 15 червня 2016 року позов задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_2 , ОСОБА_5 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 демонтувати самочинно здійснену прибудову (кімната площею 24,1 кв. м) до квартири АДРЕСА_4 . В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 24 жовтня 2016 року рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 червня 2016 року скасовано. Ухвалено нове рішення про відмову в позові.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд апеляційної інстанції виходив з того, що демонтаж спірної прибудови призведе до руйнації стіни, яка є спільною для добудови, проведеної до квартири АДРЕСА_5 спірного житлового будинку, та до порушення прав мешканців цієї квартири.

Постановою Верховного суду від 06 березня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_11 , ОСОБА_12 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 24 жовтня 2016 року залишити без змін.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Враховуючи положення частини четвертої статті 82 ЦПК України вказані вище обставини, встановлені постановою Верховного Суду від 06 березня 2019 у справі № №465/161/11-ц не доказуються при розгляді даної справи.

Тобто, наявність вини відповідачів у будівництві прибудови на території земель комунальної власності загального користування, позивач доводить лише складеним актом обстеження земельної ділянки комунальної власності на АДРЕСА_2 від 20.11.2019 року, актом ЛКП «Вулецьке» від 20.05.2020 року та копією поверхневого плану будинку АДРЕСА_2 (а.с.8-10,12)

Згідно, наявної у матеріалах справи: акту обстеження земельної ділянки комунальної власності на АДРЕСА_2 від 20.11.2019 року, акту ЛКП «Вулецьке» від 20.05.2020 року, копії поверхневого плану будинку АДРЕСА_2 вбачається, що мешканці квартири АДРЕСА_4 самочинно здійснили прибудову до даної квартири. Однак доказів притягнення винних осіб, тобто відповідачів до відповідальності суду не надано.

добудова (прибудова) є власністю співвласника, якийЧастиною першою статті 15 Цивільного кодексу України(далі -ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У відповідності до статті 1 Першого Протоколу доКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах,передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно із частинами першою, третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю (частина друга статті 358 ЦК України).

Норми статей 317, 319 ЦК України передбачають, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Частиною четвертою статті 357 ЦК України передбачено, що співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Відповідно до положень норм статей 16, 386, 391ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Звертаючись до суду із позовом, позивач зазначає, що відповідачі на розташований на комунальній земельній ділянці та без відповідного документу, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, самочинно здійснили прибудову до квартири АДРЕСА_4 у зв`язку з чим просив зобов`язати його знести вказані прибудови та повернути будинок до попереднього стану.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення будь-яких порушень його права власності, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням володіння. Право власності має захищатися лише при доведеності факту його порушення діями відповідача, створенні власникові з боку третіх осіб перешкод у здійсненні ним цього права із застосування наслідків, в тому числі і звільнення земельної ділянки від самовільно зведених споруд шляхом їх знесення чи усунення інших перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Відповідно до частини другої статті 152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. На негаторний позов не поширюються вимоги щодо позовної давності, оскільки з таким позовом можна звернутися в будь-який час, поки існує правовідносини та правопорушення.

Під способами захисту суб`єктивних земельних прав власника розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення, що передбачено пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України.

Отже, власник, у разі доведеності факту самовільного зайняття його земельної ділянки та розміщення на ній самочинного будівництва, не позбавлений можливості захищати свої права у спосіб, який відповідатиме положенням статей 376, 391 ЦК України і статей 152, 212 ЗК України, зокрема вимагати усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва, звільнення земельної ділянки та приведення її у попередній стан.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

При цьому за положеннями частини четвертої цієї статті якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

За положеннями частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Так, у постанові від 10 жовтня 2018 року у справі № 520/17520/14-ц (провадження № 61-12893св18) Верховний Суд зробив висновок про те, що згідно з частиною першою статті 376 ЦК України самочинно збудованим вважається об`єкт нерухомості, якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; об`єкт нерухомості збудовано без належного документа чи належно затвердженого проєкту; об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак доводить, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Відповідно до вимог статті 376 ЦК України, статті 38З Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають органи державної влади, органи місцевого самоврядування і інспекції державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред`явлено до суду у разі, якщо особа у встановлений строк добровільно не виконала вимог, установлених у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визнанням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова є неможливою.

У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду мають такі особи за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 цього Кодексу).

Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці, але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.

Разом з тим, суд зазначає, що знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайньою мірою впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

Такий висновок про застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 в справі №6-1721цс16.

В рамках справи № 296/5460/17 11 серпня 2020 року Верховний Суд досліджував питання щодо підстав та умов для знесення або перебудови самочинно збудованого об`єкта нерухомості.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 цього Кодексу вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою.

Вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за наявності двох умов: доведеності факту порушення прав; будівництво є самочинною забудовою.

Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

Якщо проведення перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.

Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Розглядаючи позови про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості відповідно до вимог статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та положень частини сьомої статті 376 ЦК України, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкта та чи відмовляється ця особа від такої перебудови.

Таким чином, існує певний алгоритм дій, при дотриманні якого правомірним чином може бути висунута вимога про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості.

В даному випадку предметом спору є відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, що зумовлює в примусовому порядку особу, яка вчинила таке будівництво до відповідних дій.

Проте, без встановлення винної особи та факту порушення прав власника таким самочинним будівництвом втрачається сутність судової концепції захисту прав та інтересів власника.

З огляду на акт обстеження земельної ділянки комунальної власності на АДРЕСА_2 від 20.11.2019 року, акт ЛКП «Вулецьке» від 20.05.2020 року, копії поверхневого плану будинку АДРЕСА_2 суд вважає, що такі не є належними доказами, що підтверджують вину відповідачів у здійсненні даної прибудови, оскільки в таких міститься виявлення об`єкту самочинного будівництва, проте документів, що стали підставою для ствердження, що саме відповідачі збудували спірний об`єкт надано не було.

Отже, не встановлено вини саме відповідачів у спорудженні прибудови до будинку АДРЕСА_2 , а контролюючим органом не було проведено у встановленому законодавством порядку перевірки з метою виявлення правопорушення та притягнення винних осіб до відповідальності.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55 та 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) відповідачем.

При цьому, сам по собі той факт, що позивач не надавав згоду на зведення спірних будівель не є достатнім для висновку про наявність підстав для знесення об`єктів самочинного будівництва.

Крім того, вирішуючи питання про знесення нерухомого майна, суди в кожному випадку з`ясовують, яку частину земельної ділянки займає споруджена будівля, її розмір і конфігурацію, яка частина будівлі підлягає знесенню. За необхідності з`ясування питань, що виникають при розгляді справи і потребують спеціальних знань, суд має право призначити експертизу. Невстановлення вказаних обставин унеможливлює виконання такого рішення.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 19.04.2017 у справі № 6-129цс17.

У постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 592/4105/16-ц (провадження № 61-3740св21) зазначено, що «знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проєкту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. Отже, позивач у цій справі зобов`язаний був довести не лише факт самочинного будівництва, а й порушення його прав як власника сусідньої земельної ділянки та будинку, а також обґрунтованості захисту його прав лише у такий спосіб як знесення».

Відповідно представник позивача не довів існування нагальної потреби і єдиної можливість захисту порушених прав лише у такий виключний спосіб як знесення самочинного будівництва.

З вимогою про здійснення відповідачами перебудови спірного майна позивач не зверталася, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Крім цього, жодного судового рішення про зобов`язання осіб, які здійснили будівництво, провести відповідну перебудову, яке б передувало вимогам про знесення самочинного будівництва, і невиконання цього рішення свідчило би про відмову відповідача провести таку перебудову, до суду не надано.

Таким чином, доказів того, що наявність спірного будівництва порушує права позивача, з врахуванням використання усіх передбачених законодавством України заходів щодо зобов`язання проведення перебудови, неможливості проведення відповідної перебудови або відмови відповідачів у проведенні перебудови шляхом приведення будинку у відповідність до будівельних норм Львівська міська рада не надала.

Разом з тим, суд констатує, що під час розгляду справи представником позивача не заявлено клопотань про призначення експертизи, вказано про подання нею всіх наявних доказів та розгляд справи на підставі наявних у матеріалах справи документів.

Натомість у постанові рішення Верховного суду від 06.03.2019 року у справі №465/161/11-ц було встановлено, що ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд апеляційної інстанції взяв до уваги висновки проведених у вказаній справі судових експертиз, з`ясував питання, що задоволення позову призведе до порушення прав мешканців квартири АДРЕСА_6 та обґрунтовано за встановлених обставин відмовив у позові.

Вказане судове рішення, яке набрало законної сили, має преюдиційне значення для суду при вирішенні даної справи.

У відповідності до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тож при зверненні з позовом про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, шляхом знесення самовільно спорудженої прибудови, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами наявність порушень зі сторони відповідачів.

Позивач всупереч вимогам статті 81 ЦПК України не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Враховуючи встановлені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Львівської міської ради про зобов`язання відповідачів звільнити зайняту земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 шляхом знесення самовільно спорудженої прибудови є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Щодо клопотання відповідача, представників відповідачів про пропуск позивачем строку позовної давності при зверненні до суду з даним позовом та застосування наслідків такого пропуску строку, суд зазначає наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України, встановлена загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим, за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Таким чином, недоведеність позовних вимог є самостійною підставою для відмови у їх задоволенні та застосування строків позовної давності можливе лише за умови наявності правових підстав для задоволення позову.

Крім того, пунктом 29 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», роз`яснено, що враховуючи, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього, строк позовної давності на вимоги про проведення перебудови самочинно збудованого чи такого, що будується, житлового будинку, прибудови до нього, будівлі, споруди чи іншого нерухомого майна, а також про знесення таких об`єктів не вважається пропущеним незалежно від тривалості часу, який минув після закінчення чи початку будівництва.

Разом з тим, суд вважає, що є відсутність підстав для застосування позовної давності з огляду на те, що позовна давність не може поширюватися на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України), оскільки в такому разі йдеться про «триваюче правопорушення». Власник може пред`явити такий позов у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц.

Таким чином, підстав для застосування наслідків спливу позовної давності суд не вбачає.

З урахуванням положень статті 141 ЦПК України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 76, 77, 79, 80, 83, 95, 141, 158, 223, 259, 263-265, 268, 273, 353 ЦПК України -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову Львівської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , з участю третьої особи: ОСОБА_4 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: Львівська міська рада, Код , місцезнаходження: м.Львів пл. Ринок, буд. 1.

Відповідач: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_7 .

Відповідач: ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_7 .

Відповідач: ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_7 .

Відповідач: ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_7 .

Відповідач: ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце проживання: АДРЕСА_7 .

Відповідач: ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_6 , місце проживання: АДРЕСА_7 .

Відповідач: ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_6 , місце проживання: АДРЕСА_7 .

Третя особа: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_7 , ., місце проживання: АДРЕСА_8 .

Дата складення повного судового рішення 14.12.2022 року.

Суддя Мартинишин М.О.