ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8022/22 Справа № 187/667/22 Суддя у 1-й інстанції - Соловйов І.М. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Халаджи О. В.

суддів: Канурної О.Д., Космачевської Т.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні в м. Дніпро апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2022 року у цивільній справі за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди (суддя першої інстанції Соловйов І.М., повний текст рішення складено 29 вересня 2022 року),

В С Т А Н О В И В:

30 червня 2022 року позивачка фізична особа підприємєць ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, в якому просила суд стягнути з відповідачки ОСОБА_3 на користь позивачки ОСОБА_1 кошти в рахунок відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 10005 грн., яку було встановлено під час проведення планової інвентаризації в приміщенні магазину «Продтовари 2», а також судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2022 року в задоволені позовних вимоги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодилась позивач, та через свого представника подала апеляційну скаргу, вважає, що рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин справи, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що між позивачем та відповідачем було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, відповідно до пункту №1 яких, працівник приймає на себе повну матеріальну відповідальність за збереження довірених йому підприємством матеріальних цінностей та зобов`язаний у випадку незабезпечення такого збереження відшкодувати завдану шкоду. 23 травня 2022 року в приміщенні магазину було проведено інвентаризацію залишків товарно-матеріальних цінностей та грошових коштів у касі, про що складено відповідний акт та виявлено нестачу грошових коштів у розмірі 10 005 грн.

Наголошує на тому, що судом першої інстанції не було досліджено та не надано оцінку тому, що відповідач повністю визнала свою провину, на підтвердження чого, у якості доказу, була надана розписка.

Представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , просила рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2022 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».

Згідно частини 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

В даній справі ціна позову становить, 10.005 грн. тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму (2481 х 100 = 248100), а тому справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ОСОБА_1 є фізичною особою підприємцем, дата та номер реєстрації в реєстрі 13.03.2012 №2 005056.

Позивач є платником єдиного податку з 01.04.2012.

08.11.2021 ОСОБА_3 згідно її заяви прийнята на роботу продавцем продовольчих товарів в магазині «Продтовари №2» з укладенням договору про повну матеріальну відповідальність, що підтверджується відповідною заявою про прийняття на роботу від 16.11.2021, трудовим договором між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 16.11.2021 та договором про повну матеріальну відповідальність від цієї ж дати.

Згідно вказаного трудового договору заробітна плата у відповідача визначена в розмірі 6000 грн, вихідні дні надаються в суботу та неділю.

23.05.2022 в магазині «Продтовари № 2», за участі позивача, бухгалтера ОСОБА_4 , продавців ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , проведено планову інвентаризацію залишків товарно-матеріальних цінностей та грошових коштів у касі. За результатами якої складено інвентаризаційний опис товарно-матеріальних цінностей та «Порівняльна відомість результатів інвентаризації товарів, матеріалів і грошових засобів у торгівлі», та виявлено нестачу грошових коштів у розмірі 10005 грн. За текстом інвентаризаційного опису товарно-матеріальних цінностей зазначено про порчу 713,43 та націнка 332,80.

Згідно долучених до справи пояснень ОСОБА_3 на момент ревізії в магазині існує заборгованість з дописами від руки без позначень в розмірі 783 та зазначено про особисті 2620.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що досліджені судом докази не є достатніми для задоволення позову.

Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Статтею 130 КЗпП України встановлено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до ст.132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

За замістом ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, зокрема, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

В силу ст. 135-1 КЗпП України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Перелік посад і робіт, що заміщуються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на збереження, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва (далі Перелік), затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24, яка діє на території України відповідно до постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року № 1545-ХІІ «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР».

Згідно розділу ІІ Переліку до таких робіт віднесені роботи з продажу (відпуску) товарів (продукції), їх підготовки до продажу незалежно від форм торгівлі та профілю підприємства (організації).

Із положень ст. 138 КЗпП України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) слідує, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному,повному,об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що працівники несуть матеріальну відповідальність за невиконання або неналежне виконання ними своїх трудових обов`язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода.

Юридичною підставою відповідальності працівника,яка виникає внаслідок заподіяння шкоди підприємству,установі чи організації,є склад цивільного правопорушення. До його елементів належать порушення працівником трудових обов`язків, наявність прямої дійсної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою працівника та шкодою і вина працівника. Відсутність хоча б одного з цих фактів виключає можливість притягнення працівника до матеріальної відповідальності.

Повна матеріальна відповідальність працівників це покладення на працівника обов`язку повністю відшкодувати заподіяну підприємству пряму дійсну шкоду без будь-яких обмежень. Повна матеріальна відповідальність покладається, зокрема, на працівників, які згідно Переліку виконують роботи, пов`язані із забезпеченням цілості майна та інших цінностей, переданих їм для зберігання або для інших цілей, і які уклали з підприємством, установою, організацією письмовий договір про повну матеріальну відповідальність. До таких робіт, серед іншого, віднесені роботи з продажу (відпуску) товарів (продукції), їх підготовки до продажу незалежно від форм торгівлі та профілю підприємства (організації).

Як роз`яснив Пленуму Верховного Суду України у пункті 8 постанови від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються. Це правило діє, якщо законом не передбачено перерозподіл обов`язків доказування.

При вирішенні трудових спорів про відшкодування шкоди, завданої підприємствам, установам, організаціям їх працівниками, тягар доведення підстав для відшкодування такої шкоди покладається повною мірою на позивача (власника, роботодавця).

Отже, саме позивач (власник, роботодавець) повинен довести підстави матеріальної відповідальності працівника за завдану шкоду, зокрема, наявність вини та винних дій працівника, розмір завданої шкоди. Водночас позивач (власник, роботодавець) несе ризики настання негативних наслідків, пов`язаних із недоведеністю цих підстав.

Близькі за змістом правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 30 січня 2018 року (справа №739/1930/15-ц) і від 22 січня 2020 року (справа №287/354/14-ц).

Зібрані докази вказують на те, що ОСОБА_3 працювала у ФОП ОСОБА_1 продавцем продовольчих товарів і виконувала роботи з відпуску товарів. Ці роботи включені до Переліку.

Отже, ОСОБА_3 , належала до категорії працівників, із якими відповідно до статті 135-1 КЗпП України міг бути укладений письмовий договір про повну матеріальну відповідальність.

За таких обставин, ОСОБА_3 , може нести повну матеріальну відповідальність за завдану шкоду на підставі п. 1 ст. 134 КЗпП України.

ФОП ОСОБА_6 обґрунтувала свої вимоги письмовими доказами: Акт інвентаризації товарно-матеріальних цінностей від 23.05.2022 року, спів поставлена відомость результатів інвентаризації від 24.05.2022 року.

Водночас ФОП ОСОБА_6 не подала суду акт про передачу та прийняття ОСОБА_3 товарно-матеріальних цінностей на початок її роботи в магазині та акт про передачу товару за період проведення інвентаризації.

Отже, підстави для покладення на ОСОБА_3 матеріальної відповідальності за нестачу матеріальних цінностей відсутні, оскільки ФОП ОСОБА_6 не довела достатніми та об`єктивними доказами, які саме матеріальні цінності передавалися у відання відповідачки, чи має місце їх нестача та який розмір завданої матеріальної шкоди.

Доводи позивачки, що ОСОБА_3 , визнала в повному обсязі свою провину. Про що свідчить розписка від 23.05.2022 року є необґрунтованими, оскільки в матеріалах справи відсутня будь-яка розписка, а наявне лише пояснювальна записка. З якої взагалі не вбачається, що відповідачка визначала будь-яку нестачу та зобов`язалась повернути роботодавцю збитки, а тому апеляційний суд вважає, що з даної розписки не виникає будь яке зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано норми процесуального та матеріального права, з`ясовано всі обставини справи, що мають значення для правильності висновку.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновкам суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Таким чином, за результатами розгляду апеляційної скарги, апеляційну скаргу треба залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: О.В. Халаджи

О.Д. Канурна

Т.В. Космачевська