ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

21 грудня 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/3895/22

Головуючий у першій інстанції Логвіна Т. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1269/22

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

із секретарем Шкарупою Ю.В.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України»,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 24 жовтня 2022 року (місце ухвалення м. Чернігів) у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання договору частково недійсним та визнання дій незаконними,

В О С Т А Н О В И В :

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання п. 2.3.2 Кредитного договору від 24.05.2007 № 7307С29 недійсним та визнання дій по утворенню фіктивного обліку незаконними. В обгрунтування позову посилався на те, що між сторонами 24.05.2007 було укладено кредитний договір №7607С29, до умов якого банк зобов`язався надати позивачу кредит єдиною сумою в безготівковій формі у швейцарських франках з одночасним утворенням на позичковому рахунку № НОМЕР_1 заборгованості у сумі 65 432, 09 швейцарських франків, що є еквівалентом 265 000, 00 грн. У банку не було залучених швейцарських франків у достатньої кількості для надання кредиту та законного права на їх розміщення, тому за допомогою проведення незаконних банківських операцій всупереч умов кредитного договору, 24.05.2007 банк реально надав позичальнику 265 000 грн, які останній не замовляв у банку, та на позичковому рахунку № НОМЕР_1 утворив фіктивну заборгованість у сумі 65 432, 09 швейцарських франків, що є еквівалентом 269 548, 80 грн. Відсутність у банку швейцарських франків в достатньої кількості для надання кредиту та реальне надання АТ «Укрексімбанк» кредиту в сумі 265 000,00 грн позивач підтверджує судовим рішенням у справі № 750/3453/16-ц, та оборотно-сальдовою відомістю банку за 24.05.2007.

Позивач посилається, що пунктом 2.3.1 кредитного договору передбачено єдине можливе надання кредиту позичальникові у швейцарському франку лише єдиною одноразовою сумою та тільки в безготівковій формі з одночасним утворенням заборгованості за кредитом на позичковому рахунку позичальника № НОМЕР_1 .

Натомість пунктом 2.3.2 кредитного договору передбачено зобов`язання відповідача продати кредитні кошти (у швейцарському франку) через касу банку за рахунок позичальника з подальшим зарахуванням знову кредитних коштів (придбаних в національній валюті України гривні) на поточний рахунок № НОМЕР_2 , відкритий у відповідача, та наступне їх перерахування ТОВ «Фінансова компанія «Регіон Капітал».

За доводами позивача узгоджена в пункті 2.3.2 спірна умова кредитного договору суперечить принципу справедливості, добросовісності та розумності, що є порушенням вимог пункту 6 частини 1 статті 3, частини 3 статті 509, частини 1 статті 627 ЦК України. Зазначає, що відповідач застосував пункт 2.3.2 недобросовісно, несправедливо з метою надання позивачу грошових коштів в національній валюті у розмірі 265 000 грн та утворення на позичковому рахунку ОСОБА_2 заборгованості у зовсім іншій незамінній валюті у сумі 65 432,09 швейцарських франків, що є еквівалентом 269 548,81 грн.

У позові позивач просить визнати пункт 2.3.2 кредитного договору від 24.05.2007 № 7307С29 недійсним, та визнати дії AT «Укрексімбанк» по утворенню фіктивного обліку реально наданих ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 265 000 грн незаконними та зобов`язати AT «Укрексімбанк» створити реальний облік наданих ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 265 000 грн.

Рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 24.10.2022 у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання договору частково недійсним та визнання дій незаконними, відмовлено.

Рішення суду обґрунтовано тим, що позивачем не доведено та не підтверджено належним чином порушення його прав з боку банку, факт видачі кредиту у повному обсязі та виконання оспорюваного п.п. 2.3.2. п. 2.3. ст. 2 Кредитного договору, шляхом перерахування суми на рахунок ТОВ «Фінансова компанія «Регіон Капітал» підтверджується позивачем, про що зазначено у позові.

Не погоджуючись з вказаним рішення суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігів від 24.10.2022, визнати п.п. 2.3.2 п. 2.3 ст. 2 кредитного договору від 24.05.2007 № 7307С29 недійсним, визнати дії АТ «Укрексімбанк» по утворенню фіктивного обліку реально наданих ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 265 000 грн незаконними та зобов`язати АТ «Укрексімбанк» створити реальний облік наданих ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 265 000 грн.

В обгрунутвання незаконності та необґрунтованості судового рішення заявник посилається на те, що судом не взято до уваги відповідь ОСОБА_1 на відзив відповідача, не викладено в судовому рішенні стислого викладу його позиції у відповіді на відзив.

У порушення п. 2 ч. З ст. 265 ЦПК України рішення суду не містить зазначення клопотання позивача про розгляд справи з повідомленням сторін та у порушення ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядав справу упереджено та умисно без повідомлення сторін, чим умисно позбавив позивача участі при розгляді справи, зокрема, наданню суду своїх пояснень, та з метою захисту заборонених ч. 3 ст. 13 ЦПК України дій відповідача, які він вчинив умисно з наміром завдати позивачу матеріальних збитків у дуже великих розмірах.

Не погоджуючись з оскаржуваним рішенням суду апелянт посилається на те, що в судовому рішенні у даній справі суд визначив тільки висновки судів у справі № 750/3453/16-ц, які не підтверджені жодним доказом або які не досліджувалися судом, та які не мають ніякого значення до розгляду даної справи, а також не дослідив надані суду докази, не звернув уваги на важливі та доречні обставини справи, внаслідок чого дійшов помилкового рішення.

В обгрунтування порушення своїх прав ОСОБА_1 посилається на те, що на момент укладення кредитного договору відповідач незаконно зобов`язався використати перераховані йому у безготівковій формі грошові кошти у швейцарському франку (кредит) та в наслідок яких відповідач за реально надані йому 265 000 грн намагається стягнути з позичальника заборгованість за кредитним договором одразу в двох незамінних валютах, а саме: в добровільному та в примусовому порядку по судовому рішенню у справі № 751/10880/13-ц, предметом якого є грошові кошти у швейцарському франку, в сумі 69 581,33 швейцарських франків та в примусовому порядку по судовому рішенню у справі № 750/3453/16-ц, предметом якого є незамінні грошові кошти у національній валюті гривні в сумі 256 101, 52 грн.

Таким чином, посилається на подвійне стягнення заборгованості за кредитним договором від 24.05.2007 № 7607С29 в різних по суті незамінних валютах, що є наслідком зловживання відповідачем своїм цивільним правом в момент укладення кредитного договору, в якому до умови надання кредиту єдиною сумою у швейцарських франках в безготівковій формі відповідач використав своє переважне право на момент укладення публічного кредитного договору та перебрав на себе зобов`язання використання наданого мені кредиту без прямого визначення виконавця.

В обгрунтування умисного зловживаня процесуальними правами та обману з боку відповідача апелянт посилається на справу № 751/3453/16-ц, в якій суд встановив преюдиційні факти та підтвердив їх висновком судової економічної експертизи, що на момент укладення кредитного договору у відповідача були відсутні грошові кошти у швейцарському франку в достатній кількості для надання кредиту та що відповідач реально надав позичальнику 265 000, 00 грн.

Порушенням своїх прав апелянт наголошує те, що його права порушені відповідачем введенням обліку реально наданих йому грошових коштів в сумі 265000 грн у зовсім іншій незамінній валюті в сумі 65432,09 швейцарських франків, які були еквівалентом 269 548, 80 грн, а також тим, що на момент укладення кредитного договору в пункті 2.3.2 відповідач незаконно перебрав на себе зобов`язання використання наданого позичальнику єдиною сумою у швейцарському франку в безготівковій формі кредиту.

Зазначає, що визначені в п.п. 2.3.2 п. 2.3 ст. 2 кредитного договору свої зобов`язання відповідач не виконав у порушення ч. 1 ст. 527 ЦК України та на момент укладення кредитного договору розумів відсутність у відповідача права розпорядження переказаними позичальнику в безготівковій формі виражених у швейцарському франку грошових коштів, що є порушенням ст. 321 ЦК України.

За доводами скарги визначені в п.п. 2.3.2 п. 2.3 ст. 2 кредитного договору зобов`язання відповідача порушують майнове право позивача використання переданих йому виражених у швейцарському франку грошових коштів на свій розсуд та позбавляють його продажу грошових коштів у швейцарському франку в іншій фінансової установі за більш привабливим курсом, а також позбавляють його права виконання свого зобов`язання за іншим моїм Договором № 30 про участь у ФФБ (Фонд Фінансування Будівництва) в іншій фінансової установі зі сплатою більш привабливої ціни за переказ виражених в національній валюті гривні грошових коштів.

В обгрунтування скарги заявник посилається на хибні висновки суду у справі № 751/3453/16-ц, які взяті до уваги місцевим судом під час розгляду даної справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ «Укрексімбанк» - адвокат Іващенко І.О. просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду першої інстанції від 24.10.2022 без змін. В обгрунутвання посилається на законність та обґрунтованість судового рішення та безпідставність апеляційної скарги, та зазначає, що матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження обґрунтованості вимог позивача.

В судове засідання сторни не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у відзиві на апеляційну скаргу АТ «Укрексімбанк» просило розглянути апеляційну скаргу без участі представника АТ «Укрексімбанк», від позивача ОСОБА_1 , який повідомлений належним чином (а.с. 191) будь-яких заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи чи поважність причин неявки до суду апеляційної інстанції не надходило.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 24.05.2007 між сторонами було укладено кредитний договір №7607С29 (а.с. 9-12), за умовами якого Банк надає Позичальнику Кредит у сумі 65 432,09 швейцарських франків, що еквівалентно 265 000,00 грн за курсом купівлі швейцарських франків на дату видачі кредиту, з кінцевою датою погашення «29» грудня 2020 року для оплати пайової участі у будівництві житла: 3-х кімнатної квартири, яка займає загальну проектну площу 89.52 кв.м. та розташована за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 379 564, 80 грн згідно з Договором № 30 від 25.04.2007 про участь у Фонді фінансування будівництва, укладеного з ТОВ «Фінансова компанія «Регіон Капітал», та довідкою № 49 від 25.04.2007, зі сплатою за користування кредитними коштами не менше 10,24 процентів річних (п. 2.1, 2.2 кредитного договору).

Згідно п.п. 2.3.1 кредитного договору, кредит надається у безготівковій формі. Платіж за Кредитом здійснюється у швейцарських франках одночасним утворенням заборгованості за Кредитом на позичковому рахунку Позичальника № НОМЕР_1 у філії ВАТ «Укрексімбанк» в м. Чернігові, код 353649 після укладення Гарантійних документів, як це зазначено в п.2.8. цього Договору, та після оплати Позичальником авансового платежу відповідно до п.2.1.1. цього Договору.

Відповідно до п.п.2.3.2 Кредитного договору, кредит надається шляхом продажу кредитних коштів через касу Банку за рахунок Позичальника з подальшим зарахуванням кредитних коштів на поточний рахунок Позичальника № НОМЕР_2 , відкритий у Банку, та перерахуванням на рахунок ТОВ «Фінансова компанія «Регіон Капітал», , р/р НОМЕР_3 в ЧОФ АКБ «Укрсоцбанк», м. Чернігів, код банку 353014.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов Кредитного договору у визначеному вище порядку банком було перераховано 265 000 грн для інвестування коштів у будівництво квартири і у 2008 році ОСОБА_1 оформив право власності на трикімнатну квартиру. Одночасно було утворено заборгованість за Кредитом на позичковому рахунку Позичальника у валюті кредиту на ім`я ОСОБА_1 . Банком було відкрито поточний рахунок для сплати ним заборгованості з кредиту. На виконання умов укладеного договору ОСОБА_1 до квітня 2013 року сплачував кошти на погашення кредиту, чим фактично схвалював встановлений порядок погашення кредиту, умови оспорюваного наразі п.п. 2.3.2. п. 2.3. ст.2 Кредитного договору (а.с. 117-120).

Встановлено, що у зв`язку з неналежним виконанням умов кредитнго договору у позичальника перед банком утворилась заборгованість, у зв`язку з чим у 2016 році банк звернувся до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором станом на 29.03.2016. Та рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 24.10.2016, яке залишено без змін судом касаційної інстанції, позовні вимоги АТ «Укрексімбанк» було задоволено частково, на користь банку з ОСОБА_1 стягнуто заборгованість у національній валюті України - гривні у розмірі 74 540 грн. 60 коп. заборгованості по тілу кредиту, 106 560 грн. 91 коп. заборгованості за процентами за користування кредитом та 75 000 грн. пені за порушення строків погашення процентів та платежів за кредитним договором, а всього 256 101 грн. 52 коп.

У задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним Кредитного договору від 24.05.2007 р. № 7607С29 було відмовлено (а.с. 36-39, 40-41).

У справі №750/11990/20 за позовом ОСОБА_1 до Банку про захист прав споживача, стягнення безпідставно набутих коштів під час виконання умов Кредитного договору та стягнення моральної шкоди, рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 04.03.2021, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 17.06.2021, в задоволенні позову відмовлено. Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що між сторонами укладено кредитний договір, на підставі якого ОСОБА_1 здійснював внесення платежів на погашення боргу. Кредитний договір не визнаний недійсним, не змінений, не припинений, тобто є тією самою правовою підставою набуття банком усіх грошових коштів, в тому числі тих, про стягнення яких заявляє ОСОБА_1 (а.с. 42-43).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не доведено та не підтверджено належним чином порушення його прав з боку банку, факт видачі кредиту у повному обсязі та виконання оспорюваного п.п. 2.3.2. п. 2.3. ст. 2 Кредитного договору, шляхом перерахування суми на рахунок ТОВ «Фінансова компанія «Регіон Капітал» підтверджується позивачем, про що зазначено у позові.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Згідно із частинами першою та третьою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується у статті 3 ЦК України.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

У частині першій статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

У постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, від 11 травня 2016 року у справі № 6-3020цс15, від 08 червня 2016 року у справі № 6-330цс16 сформульовано позицію про те, що стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4).

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини перша, друга статті 89 ЦПК України).

Суд першої інстанції, з висновками якого погоджується суд апеляційної інстанції, встановив, що при укладенні кредитного договору № 7607С29 від 24.05.2007 сторони досягли згоди з усіх істотних умов у тому числі і з пунктом 2.3.2 цього договору, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним.

При цьому встановлено факт виконання умов укладеного договору ОСОБА_1 до квітня 2013 року та сплати ним коштів в погашення кредиту, що свідчить про виконання та згоду позичальника з усіма пунктами укладеного кредитного договору.

У зв`язку із цим, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується суд апеляційної інстанції, на підставі досліджених доказів, яким була надана належна правова оцінка, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Закріпивши на законодавчому рівні певний порядок і вимоги щодо укладення договорів, зокрема, і кредитних договорів, законодавець з метою захисту порушеного права учасників кредитних правовідносин визначив правові підстави визнання правочинів, в тому числі і кредитних договорів, недійсними у випадку недотримання вимог законодавства при їх укладенні.

За загальним правилом ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу, в силу яких особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а сам зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України замовчування стороною існування наявності обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину, є обманом.

Відповідно до ст. 19 Закону України „Про захист прав споживачів" будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману, є нечесною підприємницькою практикою, а тому встановлено заборону на таку діяльність. Пунктом 2 частини 1 ст. 19 вказаного Закону визначено, що практикою, яка вводить в оману стосовно основних характеристик продукції, зокрема, таких, як її наявність, переваги, очікувані результати споживання, є підприємницька практика, що спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б. Також згідно частини 2 вказаної статті Закону підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів" в редакції, яка діяла на час укладення договору (далі - Закон), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д)орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є)варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Недотримання зазначених вимог відповідно до ч.6 ст. 19 Закону є підставою для визнання правочину недійсним, як такого, що укладений з використанням нечесної підприємницької практики.

Оскільки підставою для визнання правочину недійсним є його невідповідність вимогам закону на час його укладення, а тому наступні дії сторін, пов`язані з невиконанням чи неналежним виконанням умов договору, зокрема і виплати чи невиплати позичальнику кредитних коштів не можуть бути підставою для визнання самого кредитного договору недійсним.

Як вбачається, позивач просить у позові визнати пункт 2.3.2 крединого договору недійсним, проте, підписавши у 2007 році договір про надання кредиту, позичальник погодився, що укладаючи цей договір, усвідомлює можливість виникнення курсових різниць (коливань) валюти кредиту при отриманні кредитних коштів та їх використанні за цільовим призначенням згідно умов даного договору, внаслідок чого може виникнути потреба у доплаті позичальником за рахунок власних коштів повної вартості продукції, яку останній придбаває за рахунок кредитних коштів банку, а також те, що перед укладанням цього договору отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів». Як встановлено, позичальник на протязі тривалого часу сплачував кошти в погашення отриманого кредиту, які зараховувались банком на гривневий рахунок та отримав у власність квартиру за кредитні кошти банку.

На підставі викладеного вище спростованими є доводи апеляційної скарги про те, що позичальнику були надані кредитні кошти сумі 265 000 грн, а не у визначенй договором валюті - 65432,09 швейцарських франків, а також те, що на момент укладення кредитного договору в пункті 2.3.2 відповідач незаконно перебрав на себе зобов`язання використання наданого позичальнику єдиною сумою у швейцарському франку в безготівковій формі кредиту.

Разом з тим доводи апеляційної скарги про подвійне стягнення заборгованості за кредитним договором від 24.05.2007 № 7607С29 в різних валютах, що є наслідком зловживання відповідачем своїм цивільним правом в момент укладення кредитного договору, не є підставою для скасування правильного по суті рішення, оскільки як вбачається з матеріалів справи, 24.10.2016 рішенням Апеляційного суду Чернігівської області у справі №750/3453/16-ц скасовано рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 30.05.2016, позовні вимоги AT «Укрексімбанк» було задоволено частково, на користь банку з ОСОБА_1 стягнуто заборгованість у національній валюті України - гривні у розмірі 74 540, 60 грн заборгованості по тілу кредиту, 106 560, 91 грн заборгованості за процентами за користування кредитом та 75 000 грн пені за порушення строків погашення процентів та платежів за кредитним договором, а всього 256 101, 52 грн. Судом було визнано правомірними підстави виникнення заборгованості та суму боргу до стягнення. Крім того, судом встановлено, що підписавши у 2007 році договір про надання кредиту, позичальник ОСОБА_1 погодився, що укладаючи цей договір, усвідомлює можливість виникнення курсових різниць (коливань) валюти кредиту при отриманні кредитних коштів та їх використанні за цільовим призначенням згідно умов даного договору, внаслідок чого може виникнути потреба у доплаті позичальником за рахунок власних коштів повної вартості продукції, яку останній придбаває за рахунок кредитних коштів банку, а також те, що перед укладанням цього договору отримав від банку Інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів». Протягом тривалого часу ОСОБА_1 сплачував кошти в погашення отриманого кредиту, які зараховувались банком на гривневий рахунок.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду, що позивачем не доведено, що його суб`єктивне право було порушено внаслідок виконання умови з надання кредиту у передбачений спосіб за кредитним договором. Пи цьому судом правильно взято до уваги висновки судів у рішеннях у справах №750/3453/16-ц, №750/11990/20, якими встановлено факт правомірності кредитного договору, надання кредиту у передбачений спосіб за погодженими сторонами умовами кредитного договору, факт реального перерахування 265 000 грн для інвестування коштів у будівництво квартири, оформлення права власності ОСОБА_1 на трикімнатну квартиру, факт виконання умов укладеного договору ОСОБА_1 до квітня 2013 року, сплати ним коштів в погашення кредиту і як наслідок відсутність порушення закону з боку банку.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із ч. 5 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

ПреюдицІйні факти - це факти, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 04.06.2020 у справі № 522/7758/14-ц зауважив, що преюдиційні обставини не потребують доказування. якшо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішенням; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі. При цьому, оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники, то в інших випадках ці обставини встановлюються на загальних підставах.

У справах №750/3453/16-ц та №750/11990/20 та справі, яка переглядається, сторонами є ОСОБА_1 та АТ «Укрексімбанк», що є підтвердження можливості застосування преюдиції фактів при вирішенні спору.

З врахуванням викладеного вище, доводи апеляційної скарги про те, що місцевим судом необґрунтовано взято до уваги висновки судів у справах №750/3453/16-ц та №750/11990/20, які на думку апелянта є хибними та помилковими, не є підставою для скасування правильного по суті рішення суду першої інстанції.

Не знайшли свого підтвердження доводи скарги заявника, що у порушення п. 2 ч. З ст. 265 ЦПК України рішення суду не містить зазначення клопотання позивача про розгляд справи з повідомленням сторін та у порушення ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядав справу упереджено та умисно без повідомлення сторін, чим умисно позбавив позивача участі при розгляді справи.

Відповідно до ч.ч. 2-6 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність справи або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Для цілей цього Кодексу малознаними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімум для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При цьому згідно ч.ч. 3-4 ст. 274 ЦПК України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес. В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; щодо спадкування; щодо приватизації державного житлового фонду; щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування; в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; інші вимоги, об`єднані з вищезазначеними вимогами.

Відповідно до частини 6 ст. 279 ЦПК України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов:

1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

З огляду на характер спірних правовідносин та предмет позову дана справа не відповідає критеріям, визначеним ч. 6 ст. 279 ЦПК України та за якими її необхідно розглядати в судовому засіданні з повідомленням сторін.

Крім того, в обґрунтування заявлених вимог позивач посилався, що є споживачем фінсових послуг АТ «Укрексімбанк» та захищає свої порушені права саме як споживач послуг банку.

Відповідно до ч. 6, 9 ст. 19 ЦПК України - малозначними справами є справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Згідно п. 2 ч. 4 статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного провадження не можуть бути розглянуті справи, в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Станом на 01.01.2022 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 2481 грн, таким чином, якщо б навіть позивач оспрювавав надану йому суму кредиту, яка в еквіваленті складала 265 000, 00 грн, то ціна позову не перевищувала б розмір встановлений п. 2 ч. 4 статті 274 ЦПК України, що є підставою для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Крім того, судом апеляційної інстанції було призначено розгляд справи з викликом учасників справи, проте сторони в судове засідання не з`явились, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, відповідач просив розглядати справу за їх відсутності, від відпозивача будь яких заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи чи поважність причин неявки до суду апеляційної інстанції не надходило.

Таким чином, на підставі викладеного вище суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, є необґрунтованими, а рішення суду першої інстанції скасуванню не підлягає.

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 24 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 26.12.2022.

Головуючий Судді: