_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/1591/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.12.2022 року

Київський районний суд м.Одеси у складі:

головуючого по справі судді Гниличенко М.В.,

за участі секретаря Тіщенка О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Одеса у порядку загального позовного провадження позовну заяву ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди та недоотриманого грошового забезпечення в рамках кримінальної справи № 495/2212/18, суд -

ВСТАНОВИВ:

21.12.2021 року ОСОБА_1 звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України, в якому просить стягнути з Держави України в особі Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку грошові кошти на його користь у рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 000 000, 00 грн. та 265 532, 92 грн. втраченого заробітку (належних сум грошового забезпечення та інших виплат).

Позовну заяву мотивовано тим, що згідно вироку Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.02.2020 року по справі № 495/2212/18 у кримінальному проваджені внесеному в ЄРДР №0000715 від 01.06.2017 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, обвинуваченого ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України та виправдано на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю, що в діях обвинувачених є склад кримінального правопорушення.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28.09.2021 року вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.02.2020 року у кримінальному провадженні №0000715 від 01.06.2017 року, яким позивача визнано невинуватим та виправдано, у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України - залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 07.09.2022 року вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.02.2020 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 28.09.2021 року щодо обвинуваченого ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без зміни, а касаційну скаргу прокурора Коршуна М.М. без задоволення.

Позивач зазначає, що внаслідок тривалого та незаконного перебування під слідством та судом йому було завдано моральну шкоду та втрачено заробіток у вигляді належних сум грошового забезпечення та інших виплат, тому він звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області суду за захистом своїх порушених прав.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22.12.2021 року цивільну справу № 495/10543/21 (номер провадження 2/495/3373/2021) за позовною заявою ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди та недоотриманого грошового забезпечення в рамках справи №495/2212/18 передано на розгляд до Київського районного суду м.Одеса.

24.01.2022 року матеріали вищевказаної цивільної справи надійшли до Київського районного суду м.Одеси.

Відповідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.01.2022 року вищевказану справу було розподілено судді Гниличенко М.В.

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси провадження по справі було відкрито у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Вищевказана ухвала була направлена сторонам по справі та відповідно до вимог цивільно-процесуального законодавства відповідачу був наданий строк для подання відзиву на позовну заяву, заперечень, подання зустрічного позову або клопотання про слухання справи у судовому засіданні з викликом сторін.

16.08.2022 року представником Державної казначейської служби України Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області Ангеліной Олійник було надано відзив на позов, яким просили у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити у повному обсязі.

Особи, що беруть участь у справі, було належним чином сповіщені у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Война А.А. до судових засідань з`являлись, надавали пояснення, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити у повному обсязі.

21.12.2022 року до судового засідання позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Война А.А. не з`явились, належним чином повідомлялись, причини неявки суду невідомі.

Представник відповідача Держави України в особі Державної казначейської служби України А.Олійник в судове засідання не з`явилась, належним чином повідомлялась, причини неявки суду невідомі.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд вважає, що наявні в матеріалах справи докази є повними та достатніми для розгляду справи по суті.

Суд, дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до п.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що прокуратурою Одеської області 01.06.2017 року було розпочато досудове розслідування за матеріалами кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000715 відносно підозрюваних ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України.

16.11.2017 року о 15 год. 15 хв. під час досудового розслідування вказаного кримінального провадження ОСОБА_1 , було затримано у порядку ст.208 КПК України старшим слідчим 2-го слідчого відділу слідчого управління прокуратури Одеської області Карачебан А.О. та відносно ОСОБА_1 проведено особистий обшук, що також підтверджується відповідним протоколом.

На час затримання позивач обіймав посаду начальника міжрайонного оперативного відділу з місцем дислокації Білгород-Дністровський, оперативно-розшукового управління Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (далі МОВ ОРУ ПРУ ДПСУ).

17.11.2017 року позивачу повідомлено про підозру в скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, який є тяжким злочином та за яким законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 10 років.

18.11.2017 року, відносно підозрюваного ОСОБА_1 , згідно ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси Кушніренко Ю.С., застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Одеському слідчому ізоляторі Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Одеській області з правом внесення застави у розмірі 480 000 гривень до 15 січня 2018 року. Також, в ухвалі зазначено, що строк дії ухвали слідчого судді обчислюється з моменту затримання ОСОБА_1 , тобто з 16 листопада 2017 року 15 год.15 хв./а.с.61/.

01.12.2017 року ухвалою слідчого судді Приморського району м. Одеси Кушніренко Ю.С., Бондаря М.С. підозрюваного в кримінальному провадженні за ч.3 ст.368 КК України тимчасово відсторонено від посади начальника міжрайонного оперативного відділу з місцем дислокації Білгород-Дністровський, оперативно-розшукового управління Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України./а.с.63/

Відповідно до ухвали апеляційного суду Одеської області від 24.11.2017 року за ОСОБА_1 , внесено заставу у розмірі 128000 грн. згідно до меморіального ордеру №80420515 від 24.11.2017 року АТ Ощадбанк громадянином ОСОБА_4 - заставодавцем у справі. Після цього позивача у цей же день, тобто 24.11.2017 року було звільнено з-під варти, тобто фактично позивач ОСОБА_1 перебував під вартою терміном 8 діб.

12.01.2018 року слідчим суддею Приморського районного суду продовжено строк виконання обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України підозрюваного ОСОБА_1 до 15.03.2018 року.

12.01.2018 року заступником прокурора Одеської області продовжено строк досудового слідства по кримінальній справі № 0000715 відносно підозрюваного ОСОБА_1 до 15.03.2018 року.

27.02.2018 року ОСОБА_1 вручено повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри.

28.02.2018 року обвинувальний акт по кримінальному гіровадженню за № 0000715 від 01.06.2017 року відносно начальника МОВ ОРУ ПРУ ДПСУ підполковника ОСОБА_1 та старшого офіцера першого сектору МОВ ОРУ ПРУ ДПСУ старшого лейтенанта ОСОБА_2 , за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України було скеровано до суду.

Відповідно до наказу Голови Державної прикордонної служби України від 20.11.2017 року № 1179-ос у зв`язку із притягненням до кримінальної відповідальності ОСОБА_1 , звільнено з посади начальника МОВ (з місцем дислокації н.п. Білгород-Дністровський) ОРУ ПРУ ДПСУ та зараховано у розпорядження начальника Південного регіонального управління ДПСУ на підставі підпункту 6 пункту 127 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 року № 1115/2009.

Представник позивача зазначає, що на підставі п.п.6 п.127 вказаного Положення як підставу для звільнення з посади та зарахування у розпорядження відповідної посадової особи передбачено складення стосовно військовослужбовця протоколу, за ознаками адміністративного правопорушення, пов`язаного із корупцією. Однак, протокол про вчинення адміністративного корупційного правопорушення стосовно ОСОБА_1 , ніколи не складався.

Наказом начальника Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (далі ПРУ ДПСУ) від 30.11.2017 року за №500-ос з посиланням на вказаний наказ Голови Державної прикордонної служби України ОСОБА_1 з 16.11.2017 року було припинено виплату грошового забезпечення.

Наказом начальника ПРУ ДПСУ від 15.06.2018 року за № 218-ос, ОСОБА_1 , звільнено у запас зі Збройних Сил України за ст.26 ч.6 пунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) з урахуванням підпункту «ї» пункту 1 частини восьмої статті 26 та підпункту «б» частини другої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Вироком Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.02.2020 року по справі №495/2212/18 у кримінальному проваджені внесеному в ЄРДР №0000715 від 01.06.2017 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, позивача ОСОБА_1 , а також іншого обвинуваченого ОСОБА_2 визнано невинуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю, що в діях обвинувачених є склад кримінального правопорушення.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28.09.2021 року вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.02.2020 року у кримінальному провадженні №0000715 від 01.06.2017 року, яким позивача визнано невинуватим та виправдано, у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України - залишено без змін./а.с.139/

Постановою Верховного Суду від 07.09.2022 року вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.02.2020 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 28.09.2021 року щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без змін.

З огляду на те, що вироком Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.02.2020 року, який ухвалою Одеського апеляційного суду від 28.09.2021 року залишено без змін, ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.368 КК України то є усі підстави для настання наслідків цивільно-правового характеру і є доказом того, що дії та бездіяльність співробітників правоохоронних органів і прокуратури порушували його законні права та інтереси, а також заподіяли моральну та матеріальну шкоду.

Конституція України закріплює в Україні засади державної політики, спрямованої, насамперед, на забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя.

Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як принцип усієї практичної діяльності держави, всіх її органів та посадових осіб за статтею 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість функціонування держави, їх утвердження і забезпечення і є головним обов`язком держави.

На забезпечення ефективного захисту прав та свобод людини направлені норми Конституції України про розповсюдження юрисдикції судів на всі правовідносини, які виникають у державі, а також на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, як результат порушених прав фізичних та юридичних осіб.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відшкодування шкоди - один з найважливіших інститутів сучасної правової науки.

У законодавстві України передбачено два види шкоди, що підлягає відшкодуванню - шкоду матеріальну і шкоду моральну.

За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Частинами першою, другою та сьомою статті 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94-ВР (стаття 1 зазначеного Закону).

Пунктом 1 статті 2 цього Закону встановлено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених ним, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Так як вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.02.2020 року, яким ОСОБА_1 виправдано у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, ухвалою Одеського апеляційного суду від 28.09.2021 року був залишений без змін, то саме із вказаної дати (з дня набрання вироком законної сили) позивач вважається таким, що реабілітований та позбавлений будь-яких обмежень у правах, а кримінальне переслідування відносно нього - завершеним.

У наведених у статті 1 Закону № 266/94-ВР випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), у тому числі, заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій. Таке відшкодування провадиться за рахунок коштів державного бюджету (пункт 1 статті 3, частина перша статті 4 цього Закону).

Статтею 11 Закону № 266/94-ВР встановлено, що у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до статті 2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобов`язані роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди.

За змістом положень частини першої статті 12 зазначеного Закону розмір заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій, залежно від того, який орган проводив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу).

Частиною другою зазначеної статті встановлено, що у разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України затверджено Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі - Положення), пунктом 6 якого встановлено, що суд, одночасно з копією виправдувального вироку, який набрав законної сили, направляє громадянинові повідомлення, в якому роз`яснює, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Повідомлення складається за формою, що встановлена в додатку до цього Положення. У повідомленні зазначається перелік тільки тих вимог, на які цей громадянин має право претендувати.

Згідно з пунктами 11, 12 Положення для визначення розміру заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися: при винесенні виправдувального вироку або закритті справи судом першої інстанції чи в касаційному або наглядному порядку - до суду, який розглядав справу по першій інстанції.

У місячний термін з дня звернення громадянина суд витребовує від відповідних державних та громадських організацій усі необхідні документи, що мають значення для визначення розміру завданої шкоди, і виносить передбачену частиною першою статті 12 Закону № 266/94-ВР ухвалу. Пункт 12 Положення містить вимоги щодо змісту такої ухвали. У разі незгоди з винесеною ухвалою суду громадянин має право оскаржити її до суду вищої інстанції в касаційному порядку.

Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (пункт 10 частини першої статті 3 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України)).

Відповідно до частини першої статті 43 КПК України виправданим у кримінальному провадженні є обвинувачений, виправдувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили.

Надання особі статусу виправданого зумовлює появу у такої особи певних прав, зокрема частина третя статті 43 КПК України передбачає, що виправданий має права обвинуваченого, передбачені статтею 42 цього Кодексу, в обсязі, необхідному для захисту на відповідній стадії судового провадження.

Основним законом сфера дії якого поширюється на широке коло суб`єктів, у тому числі на виправданих, є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Отже, внаслідок незаконного засудження, ухвалення судом виправдувального вироку, позивач має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР.

Обов`язок роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди у разі ухвалення виправдувального вироку покладається на суд, який повинен здійснити це шляхом направлення громадянинові повідомлення одночасно з копією виправдувального вироку, який набрав законної сили. При цьому в повідомленні має бути зазначено, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав.

Відсутність такого роз`яснення (повідомлення) не позбавляє особу права на відшкодування, встановленого законом.

Законом встановлено, що визначення розміру відшкодування шкоди, якої зазнав громадянин внаслідок незаконних дій, у разі ухвалення виправдувального вироку здійснює суд, про що постановляє відповідну ухвалу.

Стосовно ОСОБА_1 не виконано передбаченого статтею 11 Закону № 266/94-ВР обов`язку роз`яснення порядку поновлення його порушених прав, та встановленого пунктами 6, 11, 12 Положення порядку повідомлення про звернення за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Однак зазначені обставини не є підставою для відмови у захисті його порушеного права.

Оскільки Закон № 266/94-ВР не містить вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою.

Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові, зокрема, внаслідок, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (частина друга статті першої Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Статтею другою Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно з пунктом 5 статті 3 цього ж Закону у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода.

Положеннями статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування моральної шкоди, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх прав, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, установлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (стаття 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Вимоги частин 2 та 3 статті 23 ЦК України передбачають, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Статтею 4 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При визначенні розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суд зобов`язаний враховувати, що таке відшкодування проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом (ч. 3 ст. 13 Закону).

Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що держава закріплює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Рішенням Конституційного Суду України від 3 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

Таким чином, відшкодування майнової шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється саме за рахунок держави.

Оскільки органи Державної казначейської служби України є єдиними розпорядниками коштів Державного та місцевих бюджетів, тому саме вони повинні відшкодовувати шкоду, завдану фізичній особі іншими органами державної влади в разі доведеності заподіяння такої шкоди.

Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (частина четверта статті 58 ЦПК України).

Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.03.2020 р. у справі № 641/8857/17 (140514цс19) (пункти 61-62), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (постанова № 14-316 цс 19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447 цс 19) (пункт 28)).

Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.03.2020 р. у справі № 641/8857/17 (140514цс19) (пункт 64), від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515 цс 19) (пункт 44)).

З позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна, а не Державної казначейської служби України. Останню позивач зазначив лише як орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах представляти державу в суді.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, ствердження представника Державної казначейської служби України у відзиву про те, що служба не є належним відповідачем у справі, помилковими та некоректними, оскільки відповідачем в даному випадку є саме Держава Україна.

Не заслуговують на увагу зауваження представника відповідача у відзиву і про те, що у позивача відсутнє право на відшкодування морального та матеріальної шкоди на підставі положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки позивач не надав жодних доказів, що по відношенню до нього був здійсненний фізичний чи психічний вплив та йому заподіяна моральна шкода.

Слід зазначити, що позивача визнано невинуватим та виправдано, у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України є підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково такими визнавати не потрібно.

Крім того, висновки експерта Лабораторії психологічних досліджень «Психологіка» (ФОП Савостін О.П.) № 01/22 за результатами проведення судової психологічної експертизи від 23 січня 2022 року чітко аргументують наявність морального впливу та шкоди./а.с.203/.

Щодо доводів представника відповідача у відзиву відносно розрахунку суми моральної шкоди, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а не з мінімальної заробітної плати, суд виходить з наступного.

Як зазначено вище, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02.12.2015 у справі №6-2203цс15, відповідно до ч.3 ст.13 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менш як одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, підстави для застосування п.3 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 відсутні.

Таким чином, враховуючи положення ч.3 ст.13 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди слід виходити із розміру мінімальної заробітної плати у сумі 6000 грн., що діє на час вирішення справи.

Доводи представника відповідача стосовно того, що моральна шкода, заподіяна позивачу, не доведена обґрунтованими доказами, відхиляються судом, оскільки суд дійшов висновку про те, що негативні емоції позивача внаслідок тривалого та незаконного перебування під слідством і судом беззаперечно перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, а відтак завдали йому моральної шкоди.

Крім того суд бере до уваги висновки експерта № 01/22 за результатами проведення судової психологічної експертизи ОСОБА_1 від 23 січня 2022 року.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, було сформульовано Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні та інших негативних переживаннях, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.

Разом з тим, визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, суд повинен виходити із засад розумності та справедливості. З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суд першої інстанції, який заслуховує сторін та встановлює фактичні обставини справи, має широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

Суд бере до уваги те, що тривале перебування позивача ОСОБА_1 під слідством та судом з 16.11.2017 року по 28.09.2022 року, тобто 3 роки 10 місяців 4 доби безумовно мало негативний вплив на особу, обмеження вільно пересуватися територією України та виїжджати за її межі, необхідність здійснювати додаткові заходи з метою захисту від пред`явленого обвинувачення, що в сукупності свідчить про створення значних складнощів в організації його повсякденного укладу життя, необхідності змінювати свої звички та бажання, погіршення фізичного та морального стану здоров`я, тому жодне відшкодування не поверне йому втраченого періоду життя.

Тому суд вважає можливим визначити розмір відшкодування в сумі 690 000 грн., виходячи з 2,5 (двох з половиною ) мінімальних заробітних плат, визначених станом на час розгляду справи (6000,00 грн. х 2,5 х 46), за період перебування позивача під слідством та судом (46 місяців ) та що, на думку суду, буде співмірним зазначеним спричиненим позивачу негативним наслідкам.

Згідно з пунктом 1 статті 3 Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій.

Пунктом 8 Положення № 6/5/3/41 передбачено, що згідно з частиною першою статті 4 Закону, розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Розмір цих сум обчислюється виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи (посади), відбування кримінального покарання або адміністративного стягнення у вигляді виправних робіт.

Середньомісячний заробіток для визначення розміру відшкодування шкоди обчислюється у порядку, передбаченому постановами Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок № 100) та від 05 травня 1995 року № 348 «Про внесення змін і доповнень до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100» (підпункт 1 пункту 9 Положення).

Відповідно до положень пункту 2 Постанови 100 «Період, за яким обчислюється середня заробітна плата» середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період, - вказаний алгоритм розрахунку передбачений абзацом першим пункту 8 Постанови №100.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці.

Судом встановлено, що з 16.11.2017 року ОСОБА_1 виплату грошового забезпечення було припинено, тобто з дня фактичного взяття позивача під варту та до часу звільнення з військової служби, тобто до 15.06.2018 року.

Зокрема, наказом начальника ПРУ ДПСУ від 15.06.2018 року за № 218-ос, ОСОБА_1 , звільнено у запас зі Збройних Сил України за ст.26 ч.6 пунктом «а» у зв`язку із закінченням строку контракту.

З огляду на викладене, визначаючи розмір заробітку, який позивач втратив за період ув`язнення та незаконного перебування під кримінальним переслідування, суд виходить із розміру заробітної плати позивача за останні два календарні місяці роботи, що передували події, з якою пов`язана відповідна виплата (тобто затримання, взяття під варту та відсторонення від посади ОСОБА_1 з 16.11.2017 року), тобто за вересень та жовтень 2017 року. Відповідно до довідки Державної прикордонної служби України за № 251 від 13.12.2022 року розмір середньомісячної заробітної плати позивача становить 17745,52 грн.

Таким чином, розрахована середня заробітна плата за формулою ЗПсер = ЗПф : Рф,

де ЗПсер - середньоденна заробітна плата; ЗПф - сума заробітної плати за фактично відпрацьовані працівником робочі дні (години) протягом розрахункового періоду та інших виплат, що включаються до розрахунку середнього заробітку і нараховані у розрахунковому періоді; Рф - кількість робочих днів фактично відпрацьованих у розрахунковому періоді (з- розрахунку 5-денного робочого тижня) складає - 17745,52 грн.(середня заробітна плата) поділити на загальну кількість робочих днів жовтня та вересня 2017 року (21 + 21) = 422,51 грн. - середньоденна заробітна плата.

У подальшому середньоденну заробітну плату (422,51 грн.) множимо на кількість робочих днів за період з 16.11.2017 року по 15.06.2018 року, що складає 142 дня.(422,51 грн. помножити на 142 дня дорівнює 59996,42 грн. недоотриманого заробітку.

Крім того, суд враховує, що у подальшому фінансовим органом, де перебував на фінансовому забезпеченні ОСОБА_1 , а саме фінансово-економічним відділом Білгород- Дністровським прикордонним загоном у липні 2018 року при перерахунку позивачу, останньому було нараховано та виплачено грошове забезпечення у період за грудень 2017 року - червень 2018 року, допомогу при звільненні, компенсацію за невикористану відпустку та ПДФО, на загальну суму 25 654.23 грн.

Таким чином, на підставі аналізу письмових доказів, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення втраченого заробітку на загальну суму 265532,92 грн. підлягають частковому задоволенню, виходячи із суми середнього заробітку, які передували затриманню позивача 16.11.2017 року в сумі 17745,52 грн., з врахуванням суми виплаченого позивачу у липні 2018 року грошового забезпечення у розмірі 25654,23 грн., тому розмір невиплаченої суми заробітної плати, яка підлягає стягненню з державного бюджету на користь позивача становить 34342,33 грн.(59996,42грн. - 25654,23 грн. =34342,33грн.)

Вирішуючи питання про судовий збір, суд керувався нормами ст.141 ЦПК України та вважає необхідним компенсувати його за рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 3, 15, 16, 23, 167, 170, 1176 ЦК України, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст.ст.10,11, 12,13,48,53,76-81,89,258, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди та недоотриманого грошового забезпечення в рамках кримінальної справи №495/2212/18 задовольнити частково.

Стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку грошові кошти на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 690 000 грн. (шістсот дев`яносто тисяч гривень) та в рахунок відшкодування недоотриманого заробітку в розмірі 34342 (тридцять чотири тисячі триста сорок дві гривні 33 копійки).

В решті позовних вимог - відмовити.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення /виклику/ учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено та підписано 22.12.2022 року.

Суддя Гниличенко М. В.