судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
07 листопада 2022 року
справа № 318/623/19
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Гулька Б. І. (суддя-доповідач), суддів: Грушицького А. І., Крата В. І., Луспеника Д. Д., Погрібного С. О., Фаловської І. М., Червинської М. Є., касаційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , задовольнив. Ухвалу Запорізького апеляційного суду від 11 червня 2021 року скасував. Справу передав до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.
Не можу погодитися із цією постановою Об`єднаної палати та висновками зробленими в ній з таких мотивів.
Entia non sunt multiplicanda
(з лат. - сутності не повинні примножуватися)
Ухвалою Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 13 квітня 2021 року позовну заяву ОСОБА_2 залишено без розгляду.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що в провадженні Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області перебуває цивільна справа. 12 квітня 2021 року через канцелярію суду ОСОБА_3 , який діє як представник позивачки ОСОБА_2 , подав заяву про залишення позовної заяви без розгляду. Клопотання позивача підлягає задоволенню, оскільки заява про залишення позову без розгляду по справі надійшла до початку розгляду справи по суті, а позивач в силу принципу диспозитивності вправі самостійно розпоряджатись процесуальними правами в цивільному провадженні, в тому числі і правом на подання заяви про залишення позову без розгляду.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 11 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 13 квітня 2021 року повернуто особі, яка подала апеляційну скаргу.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Апеляційна скарга підписана ОСОБА_1 ОСОБА_1 на підтвердження своїх повноважень здійснювати представництво інтересів ОСОБА_2 в Запорізькому апеляційному суді та підписувати від її імені апеляційну скаргу жодних доказів не надав. Відповідно до пункту 1 частини п`ятої статті 357 ЦПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції також, якщо апеляційна скарга подана особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписана, або підписана особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не зазначено.

Щодо розуміння частини другої статті 172 СК України

1. Об`єднана палата в постанові зазначила, що:

«норма частини другої статті 172 СК України щодо права дочки, сина захищати своїх батьків без спеціальних на те повноважень є спеціальною процесуальною нормою, так як змістовно відрізняється від офіційно-функціонального представництва (статті 56, 57 ЦПК України).

Норма частини другої статті 172 СК України врегульовує сімейні відносини з притаманним їм особисто-довірчим характером, які за своїм змістом та суб`єктним складом дещо подібні до процесуальних відносин законного представництва (стаття 59 ЦПК України), але не тотожні. Так, стаття 59 ЦПК України містить перелік осіб, які виступають у процесі законними представниками, їх перелік не є вичерпним, проте вичерпним є перелік осіб, яких можуть представляти законні представники і до цього переліку не входять непрацездатні, немічні батьки, які потребують захисту дітей.

Верховний Суд виходить із того, що хоча непрацездатні, немічні батьки dejure не позбавлені цивільної процесуальної дієздатності, але defacto вони не здатні особисто здійснювати цивільні процесуальні права і виконувати цивільні процесуальні обов`язки в силу обставин перебування у стані непрацездатності чи немічності. При цьому такий стан батьків підлягає доказуванню у кожному конкретному випадку звернення до суду на підставі частини другої статті 172 СК України. ОСОБА_1 у цій справі надав такі докази щодо матері - ОСОБА_2 , які апеляційний суд належним чином не дослідив.

При цьому при застосуванні норми статті 172 СК України слід виходити з позиції верховенства права та справедливості.

Так, в Україні проголошено і діє принцип верховенства права (стаття 8 Конституції України, частина перша статті 10 ЦПК України), який є основоположною засадою захисту прав і свобод людини. Верховенство права - це панування права в суспільстві. А дотримання справедливості є загальною засадою цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Як зазначається у Рішенні Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

У зв`язку з викладеним правовідносини, в яких реалізується право звернення повнолітніх дочки, сина за захистом прав та інтересів непрацездатних, немічних батьків на підставі частини другої статті 172 СК України слід кваліфікувати як особливий вид представництва (представництво sui generis), який має особливий склад суб`єктів, зміст та підстави виникнення».

2. Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність.

2.1. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11).

3. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства (частина третя статті 237 ЦК України).

3.1. Батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Опікун є законним представником малолітньої особи та фізичної особи, визнаної недієздатною. Законним представником у випадках, встановлених законом, може бути інша особа (стаття 242 ЦК України).

3.2. Батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Батьки мають право звернутися за захистом прав та інтересів дітей і тоді, коли відповідно до закону вони самі мають право звернутися за таким захистом (частина друга та третя статті 154 СК України).

3.3. Повнолітні дочка, син мають право звернутися за захистом прав та інтересів непрацездатних, немічних батьків як їх законні представники, без спеціальних на те повноважень (частина друга статті 172 СК України).

3.4. Прийомні батьки є законними представниками прийомних дітей і діють без спеціальних на те повноважень як опікуни або піклувальники (частина четверта статті 256-2 СК України).

3.5. Батьки-вихователі є законними представниками дітей і діють без спеціальних на те повноважень як опікуни або піклувальники (частина четверта статті 256-6 СК України).

3.6. Баба і дід мають право на самозахист внуків. Баба і дід мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень (стаття 258 СК України).

3.7. Особа, яка взяла у свою сім`ю дитину-сироту або дитину, позбавлену батьківського піклування, має права та обов`язки щодо її виховання та захисту відповідно до положень статей 249 і 262 цього Кодексу (стаття 261 СК України).

3.8. Сестра, брат, мачуха, вітчим мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних братів, сестер, пасинка, падчерки до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень (частина друга статті 262 СК України).

3.9. У випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах. При цьому органи державної влади, органи місцевого самоврядування повинні надати суду документи, що підтверджують наявність передбачених законом підстав для звернення до суду в інтересах інших осіб (частина перша статті 56 ЦПК України).

3.10. Права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. Права, свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть захищати у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом. Суд може залучити до участі в таких справах неповнолітню особу чи особу, цивільна дієздатність якої обмежена. Законні представники можуть доручати ведення справи в суді іншим особам (стаття 59 «Законні представники» ЦПК України).

3.11. Тлумачення вказаних норм, з урахуванням принципу розумності, свідчить, що:

функціональним призначенням права процесуального є «обслуговування» права матеріального. Не виключається, що в кодексі приватного права (зокрема, ЦК України чи СК України) міститимуться норми процесуального права, проте це зумовлено відповідними приватно-правовими наслідками (наприклад, стаття 660 ЦК України);

матеріальне представництво регулюється на рівні норм матеріального права (зокрема, ЦК України та СК України);

при конструюванні матеріального законного представництва законодавець обрав модель, за якої в статті 242 ЦК України визначені найбільш типові випадки, коли існує законне представництво, вказавши як осіб, що матимуть статус законного представника (батьки, усиновлювачі, опікун), так і осіб, яких представляють законні представники (малолітні та неповнолітні діти, фізична особа, визнана недієздатною). При цьому в частині третій статті 242 ЦК України законодавець передбачив, що інша особа також може мати статус законного представника, у разі якщо це визначено нормою закону;

в численних випадках на рівні матеріальних норм (СК України) законодавець визначає: (1) осіб, що мають статус законного представника (батьки; повнолітні дочка, син; прийомні батьки, батьки-вихователі; баба і дід; особа, яка взяла у свою сім`ю дитину-сироту або дитину, позбавлену батьківського піклування; сестра, брат, мачуха, вітчим); (2) осіб, яких представляють законні представники (дитина, непрацездатний син, дочка; непрацездатні, немічні батьки; прийомні діти; діти-сироти і діти, позбавлені батьківського піклування; малолітні, неповнолітні та повнолітні непрацездатні внуки; малолітній, неповнолітній, повнолітній непрацездатний брат, сестра, пасинок, падчерка); (3) в певних випадках обсяг повноважень, що мають законні представники (наприклад, баба і дід наділені правом на самозахист внуків, на право звернення за захистом прав та інтересів до органу опіки та піклування або до суду). Специфікою вказаних випадків матеріального законного представництва є те, що законодавець їх існування пов`язує із наявністю як споріднення (зокрема, внук, баба, дід), так і інших юридичних фактів (зокрема, непрацездатність, немічність, статус дитини-сироти і дитини, позбавленої батьківського піклування);

кваліфікація відповідної особи як матеріального законного представника на рівні матеріальної норми (СК України), за наявності юридичних фактів для матеріального законного представництва, обумовлює в неї існування статусу процесуального законного представника. Тобто наявність підстав для матеріального законного представництва, з урахуванням того, що процесуальне право «обслуговує» матеріальне, зумовлює наявність в особи і статусу процесуального законного представника, незалежно від вказівки про це на рівні процесуальної норми;

очевидно, що процесуальні норми (зокрема, статті 60 і 62 ЦПК України) повністю не відповідають матеріальному регулювання законного представництва, що міститься в СК України. Відсутність серед переліку осіб, яких представляють законні представники, непрацездатних, немічних батьків, не свідчить, що повнолітні дочка, син не є законними представниками своїх батьків, оскільки відповідний їх статус передбачений частиною другою статті 172 СК України. Натомість Об`єднана палата «примножила сутності» та зробила висновок, що «норма частини другої статті 172 СК України щодо права дочки, сина захищати своїх батьків без спеціальних на те повноважень є спеціальною процесуальною нормою», «представництво на підставі частини другої статті 172 СК України слід кваліфікувати як особливий вид представництва (представництво sui generis), який має особливий склад суб`єктів, зміст та підстави виникнення». Хоча такого роду підхід навряд чи відповідає принципу розумності та спрямований на нівелювання конструкції матеріального законного представництва;

повнолітні дочка, син є матеріальними законними представниками, за наявності юридичних фактів для матеріального законного представництва, своїх непрацездатних, немічних батьків (частина друга статті 172 СК України). Тому за наявності підтвердження споріднення між батьками та повнолітніми дочкою чи сином, та непрацездатності чи немічності батьків, повнолітні дочка чи син можуть, зокрема, подати апеляційну чи касаційну скаргу як законні представники свої батьків. Саме такий висновок про застосування частини другої статті 172 СК України мала зробити Об`єднана палата.

4. Аналогічним чином по суті касаційний суд міркував відносно представництва бабою і дідом внуків, не кваліфікувавши такого роду матеріальне законне представництво як представництво sui generis, а статтю 258 СК як спеціальну процесуальну норму. При цьому, Об`єднана палата від цих висновків не відступила. Наприклад:

(1) у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2018 року у справі № 445/637/16-ц (провадження № 61-1402св17) зазначено, що: «за правилами статті 258 СК України баба і дід мають право на самозахист внуків. Баба і дід мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень. Отже, чинним законодавством передбачено право баби та діда на процесуальне представництво внука на підставі самого факту близького кровного споріднення, без необхідності встановлення опіки, піклування чи призначення їх опікуном або піклувальником. Таким чином, ОСОБА_4 (баба), з якою проживає внук, має право на подання в інтересах дитини позову до її батьків про стягнення аліментів без призначення опікуном дитини»;

(2) у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 грудня 2021 року у справі № 356/417/17 (провадження № 61-19152св20) вказано, що: «стаття 258 СК України наділяє бабу та діда певними правами законних представників малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків. Відповідно до правил цієї статті баба і дід мають право на самозахист внуків. Баба і дід мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень. Верховний Суд у визначенні норми права, що підлягає застосуванню до спірних правових відносин, виходить з того, що правила статті 29 ЦК України, а також статті 161 СК України є спеціальними відносно положень статті 258 СК України. Так, правила статті 258 СК України є загальними щодо права баби та/або діда на звернення до суду в разі порушення прав онуків, проте у тому випадку, якщо предметом спору є визначення місця проживання дитини, має бути застосовано спеціальні правила статті 161 СК України. Частина перша статті 258 СК України гарантує бабі та дідові право на самозахист внуків. Відповідно до статті 19 ЦК України особа має право на самозахист свого цивільного права та права іншої особи від порушень і протиправних посягань. Самозахистом є застосування особою засобів протидії, які не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням. Способи самозахисту можуть обиратися самою особою чи встановлюватися договором або актами цивільного законодавства. Зміст статті 19 ЦК України дає підстави для висновку, що самозахист можливий за наявності таких умов: 1) має місце порушення цивільного права або загроза його порушення; 2) існує необхідність припинення (попередження) порушення власними силами; 3) відбувається застосування заходів, які відповідають характеру правопорушення, тобто заподіяння шкоди порушнику чи іншій особі має бути санкціонованим законом, не виходити за межі дозволеного. Самозахист дитини - це, в першу чергу, фактичні дії батьків, баби та/або діда, які мають неюрисдикційний характер, спрямовані на фактичний захист порушеного права або загрози такого порушення, вчинені відповідно до чинного законодавства. Отже, якщо баба та/або дід вважають, що дитині (онуку) загрожує небезпека, вони вправі вчиняти дії, спрямовані на усунення загроз життю, здоров`ю дитини, припинення спілкуванню з особою, яка шкідливо (негативно) впливає на дитину тощо. Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що на момент звернення ОСОБА_5 до суду з позовом ОСОБА_6 проживала разом з бабою, обставини того, що існує небезпека чи загроза небезпеці дитини, позивачем не доведені, судами не встановлені, а отже, відсутні підстави стверджувати, що позов подано у порядку самозахисту дитини. В оцінці наявності підстав для застосування частини другої статті 258 СК України до спірних правовідносин потрібно враховувати, що у разі звернення до суду з позовом на підставі цього правила вважається, що позов подано від імені такої дитини її представником та виключно в її інтересах у разі існування загрози порушення прав дитини або фактичного порушення її прав, позов не може бути спрямований на захист власних інтересів баби та/або діда».

Щодо наявності підстав для відступу

Об`єднана палата зазначила:

«відсутні підстави для відступу від правових висновків, викладених у судових рішеннях судових колегій різних судових палат Касаційного цивільного суду, про які зазначено в ухвалі від 15 грудня 2021 року про передачу справи на розгляд об`єднаної палати, оскільки ними застосовано різні норми процесуального права, а саме статті 56 і 58 ЦПК України, які відносяться до різних процесуальних інститутів».

1. У постанові вказано, що: «Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду доходить висновку про те, що норма частини другої статті 172 СК України щодо права дочки, сина захищати своїх батьків без спеціальних на те повноважень є спеціальною процесуальною нормою, так як змістовно відрізняється від офіційно-функціонального представництва (статті 56, 57 ЦПК України). Норма частини другої статті 172 СК України врегульовує сімейні відносини з притаманним їм особисто-довірчим характером, які за своїм змістом та суб`єктним складом дещо подібні до процесуальних відносин законного представництва (стаття 59 ЦПК України), але не тотожні. Так, стаття 59 ЦПК України містить перелік осіб, які виступають у процесі законними представниками, їх перелік не є вичерпним, проте вичерпним є перелік осіб, яких можуть представляти законні представники і до цього переліку не входять непрацездатні, немічні батьки, які потребують захисту дітей».

1.1. З урахуванням висновку Об`єднаної палати щодо розуміння частини другої статті 172 СК України та її співвідношенню зі статями 56, 59 ЦПК України, Об`єднаній палаті належало відступити від протилежних висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених:

(1) в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2020 року у справі № 757/2263/18 (провадження № 61-5343ск20), в якій зроблено висновок про те, що «посилання в касаційній скарзі ОСОБА_7 на те, що представництво в даній справі щодо захисту соціальних прав її сином ОСОБА_8 є різновидом законного представництва на підставі частини другої статті 172 СК України є необґрунтованими, оскільки, зводяться до суб`єктивного тлумачення заявником вказаної норми. Склад осіб, які можуть виконувати функції законних представників у цивільному судочинстві закріплено у статті 59 ЦПК України, до таких осіб відносяться: батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. Частина друга статті 172 СК України передбачає право повнолітніх дочки, сина звернутися за захистом прав та інтересів непрацездатних, немічних батьків як їх законні представники, без спеціальних на те повноважень. Законне представництво передбачено для повністю недієздатних громадян, частково та обмежено дієздатних. Підставами виникнення законного представництва є: 1) факт походження дитини, встановлений та зареєстрований належним чином; 2) факт усиновлення, зареєстрований належним чином; 3) адміністративний акт про призначення опіки чи піклування. Таким чином, згідно зі статтею 59 ЦПК України дієздатні, але непрацездатні, немічні особи не входять до складу суб`єктів, права та інтереси яких захищають у суді їх законні представники. З огляду на зазначене, правильним є висновок апеляційного суду щодо неможливості застосування положень норм статті 172 СК України під час вирішення питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_7 , поданої в її інтересах від імені її сина ОСОБА_8 »;

(2) у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 лютого 2021 року у справі № 757/31504/15 (провадження № 61-11628св19), в якій зроблено висновок про те, що «законне представництво передбачено для недієздатних громадян та обмежено дієздатних. Підставами виникнення законного представництва є: 1) факт походження дитини, встановлений та зареєстрований належним чином; 2) факт усиновлення, зареєстрований належним чином; 3) адміністративний акт про призначення опіки чи піклування. Таким чином, згідно зі статтею 59 ЦПК України дієздатні, але непрацездатні особи не входять до складу суб`єктів, права та інтереси яких захищають у суді їх законні представники. З огляду на зазначене, неможливе застосування положень статті 172 СК України під час вирішення питання про представництво інтересів ОСОБА_7 її сином ОСОБА_8 з огляду на відсутність належних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_8 в установленому законом порядку призначений опікуном чи піклувальником ОСОБА_7 »;

(3) в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2022 року у справі № 318/131/18 (провадження № 61-11522св21), в якій зазначено, що: «згідно з положеннями частини першої статті 56 ЦПК України у випадках, встановлених законом, зокрема, фізичні особи можуть звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб та брати участь у цих справах. При цьому вказана норма не передбачає, що такі фізичні особи можуть вступити у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, подавати апеляційні та касаційні скарги, заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Стаття 57 ЦПК України передбачає процесуальні права органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Якщо особа, яка має цивільну процесуальну дієздатність і в інтересах якої подана заява, не підтримує заявлених позовних вимог, суд залишає таку заяву без розгляду (частина третя статті 57, пункт 7 частини першої статті 257 ЦПК України). Як вбачається з позовної заяви, її подавала та підписувала особисто ОСОБА_1 , тобто провадження у справі було відкрито за її позовом, а не за зверненням її сина ОСОБА_3 в її інтересах. За таких обставин, не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_3 у касаційній скарзі на положення частини першої статті 56 ЦПК України, оскільки ОСОБА_3 не звертався до суду з позовом щодо захисту прав, свобод та інтересів своєї матері. ОСОБА_1 особисто пред`явила цей позов до ОСОБА_2, а закріплений у частині першій статті 56 ЦПК України припис не надає права фізичній особі на будь-якій стадії розгляду вступати у справу для захисту прав, свобод та інтересів інших осіб, провадження в якій відкрито за позовами (заявами) інших осіб і подавати, зокрема, апеляційну, касаційну скаргу. Із системного тлумачення частини першої статті 56 ЦПК України, статті 172 СК України випливає, що повнолітні дочка та син мають право звертатися до суду і заявляти про захист прав, свобод та інтересів своїх непрацездатних, немічних батьків без спеціальних на те повноважень, тобто виступати ініціаторами відкриття провадження у справі на захист їх інтересів. Після відкриття провадження у справі вони на підставі частини четвертої статті 42, статей 43, 57 ЦПК України набувають статусу учасників справи та користуються правами особи, в інтересах якої вони діють. При цьому такий позов залишається без розгляду, якщо дієздатна фізична особа, в інтересах якої подано позов, його вимог не підтримує. Як було встановлено у цій справі до суду із зазначеним позовом звернулась ОСОБА_1 , тобто ОСОБА_3 не був ініціатором відкриття провадження у справі в інтересах ОСОБА_1 і не набув статусу учасника справи ,який має право самостійно, без спеціальних на те повноважень від позивача, подавати апеляційну чи касаційну скарги»;

(4) в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2022 року у справі № 318/2109/21 (провадження № 61-18456св21), в якій вказано, що: «положення частини другої статті 172 СК України щодо представництва непрацездатних або немічних батьків повнолітніми, слід розуміти як визначений законом випадок, який дозволяє повнолітньому сину, дочці дітьми без спеціальних на те повноважень звернутись до суду за захистом прав та інтересів своїх немічних, непрацездатних батьків в порядку, визначеному частиною першою статті 56 ЦПК України. У цьому випадку повнолітні син, дочка є особами, яким закон (стаття 172 СК України) надає право звертатись до суду без спеціальних на те повноважень та брати участь у цих справах в інтересах своїх немічних, непрацездатних батьків. Якщо немічні, непрацездатні батьки, які мають цивільну процесуальну дієздатність і в інтересах яких подана заява, не підтримують заявлених вимог, суд залишає таку заяву без розгляду на підставі частини третьої статті 57 ЦПК України, пункту 7 частини першої статті 257 ЦПК України). У випадку, якщо позов було подано позивачем особисто, а не іншою особою на захист прав та інтересів позивача в порядку, передбаченому частиною першою статті 56 ЦПК України, закріплений у цій нормі припис не надає права фізичній особі на будь-якій стадії розгляду вступати у справу для захисту прав, свобод та інтересів інших осіб, зокрема шляхом подачі апеляційної, касаційної скарг. Аналогічні висновки щодо умов та підстав представництва дітьми своїх батьків викладено у постанові Верховного Суду від 25 березня 2022 року у справі № 318/131/18 (провадження № 61-11522св21). У цій справі повноваження ОСОБА_1 як представника за договором, який має право підпису й подачі касаційної скарги від свого імені в інтересах позивача, не підтверджені відповідним документом: чинною довіреністю або ордером. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що касаційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати. Враховуючи вищезазначене та те, що ухвалою Верховного Суду від 01 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження за скаргою, поданою та підписаною ОСОБА_1, який не є учасником справи або повноважним представником ОСОБА_2, колегія суддів дійшла висновку про те, що касаційне провадження у цій справі підлягає закриттю на підставі пункту 2 частини першої статті 396 ЦПК України».

Щодо закриття касаційного провадження

1. В ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 грудня 2021 року про передачу справи № 318/623/19 на розгляд Об`єднаної палати зазначено, що:

«у частині другій статті 172 СК України застосовано категорію «немічність». Слід констатувати, що визначення поняття «немічність» в законодавстві немає. Близьким до цього поняття є поняття «безпорадний стан». Пункт 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» розкриває юридичний зміст цього визначення. Так, безпорадним слід вважати такий стан особи, що зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечувати умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Відповідно до Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» громадянами похилого віку визнаються особи, які досягли пенсійного віку, а також особи, яким до досягнення зазначеного пенсійного віку залишилось не більше як півтора року.

Таким чином, можна зробити висновок, що особа, яка не досягла пенсійного віку та не має юридично встановленого статусу особи з інвалідністю, проте, перебуває в безпорадному стані, зумовленому похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, - однозначно не може вважатися працездатною.

Непрацездатні особи не завжди є немічними, а немічними можуть вважатися й ті особи, що не досягли пенсійного віку, не визнані ще інвалідами, або через каліцтво чи хворобу не мають достатніх фізичних сил для самостійного звернення за захистом.

Виходячи з такого тлумачення поняття «немічність», можна зробити висновок, що такий стан за своїми ознаками співпадає з ознаками безпорадного стану. Для застосування частини другої статті 172 СК України немічною вважається особа, яка в силу свого похилого віку, тяжкої хвороби або каліцтва, не може самостійно забезпечувати умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 200/21452/15-ц (провадження N 61-18578св18) зроблено висновок, що безпорадний стан необхідно доказувати відповідними записами в медичних документах. Отже, аналогічно і стан немічності може підтверджуватися відповідними записами в медичних документах.

Із матеріалів справи видно, що, звертаючись до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою, ОСОБА_1 на підтвердження своїх повноважень здійснювати представництво інтересів ОСОБА_2 та підписувати від її імені апеляційну скаргу доказів не надав, а тому суд апеляційної інстанції на підставі пункту 1 частини п`ятої статті 357 ЦПК України повернув ОСОБА_1 апеляційну скаргу».

1.1. Вказані обставини також відображені й в ухвалі Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 січня 2022 року про прийняття та призначення до розгляду справі № 318/623/19-ц.

2. Таким чином, одне з питань, на яке мала дати відповідь Об`єднана палата, полягало у тому - якими доказами може підтверджуватися стан «немічності» у розумінні частини другої статті 172 СК України?

2.1. Відповіді на це питання Об`єднана палата не надала, при цьому лише зазначила, що: «такий стан батьків підлягає доказуванню у кожному конкретному випадку звернення до суду на підставі частини другої статті 172 СК України. ОСОБА_1 у цій справі надав такі докази щодо матері - ОСОБА_2 , які апеляційний суд належним чином не дослідив».

2.2. Проте, Об`єднана палата:

не вказала, які докази надав ОСОБА_1 щодо матері ОСОБА_2 , на підтвердження «немічності»;

не зазначила, які докази належить дослідити суду апеляційної інстанції (у підпункті г пункту 3 частини першої статті 416 ЦПК України вказано, що постанова суду касаційної інстанції складається з мотивувальної частини із зазначенням, зокрема, дій, що їх повинні виконати суд першої та (або) апеляційної інстанції у разі скасування судового рішення і передачі справи на новий розгляд);

не зробила висновок про застосування частини другої статті 172 СК України у частині того, якими доказами може підтверджуватися стан «немічності».

3. Суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що касаційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати (пункт 2 частини першої статті 396 ЦПК України).

3.1. У справі, що переглядається:

до касаційної скарги ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , будь-яких доказів не надав (споріднення між матір`ю та повнолітнім сином, та непрацездатності чи немічності матері);

тому Об`єднаній палаті належало закрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 11 червня 2021 року.

Суддя В. І. Крат