ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/774/22 Суддя - доповідач - Храпак Н.М.
Категорія - 305030000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2022 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Костів О. З., Парандюк Т. С.,

за участю секретаря - Дідух М.Є.

та сторін: представника позивача АТ Українська залізниця - адвоката Редевич О.М., представників відповідача ОСОБА_1 - адвокатів Матуса Т.А., Демковича Ю.Й.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу №607/16346/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 червня 2022 року, ухвалене суддею Ромазаном В.В., повний текст якого складений 28 червня 2022 року, у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Українська залізниця до ОСОБА_1 про повернення безпідставно набутих коштів, -

В С Т А Н О В И В:

у вересні 2021 року Акціонерне товариство Українська залізниця звернулося в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення виплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 1 155 727 (один мільйон сто п`ятдесят п`ять тисяч сімсот двадцять сім) гривень, виплачену моральну шкоду у сумі 4 025 (чотири тисячі двадцять п`ять) гривень, утриманий та сплачений податок на доходи фізичних осіб у сумі 260 000 (двісті шістдесят тисяч) гривень, утриманий та сплачений військовий збір у сумі 21 700 (двадцять одна тисяча сімсот) гривень, сплачений єдиний соціальний внесок у сумі 13 000 (тринадцять тисяч) гривень, примусово списаний судовий збір у сумі 23 297 (двадцять три тисячі двісті дев`яносто сім) гривень 28 копійок, загальна сума 1 477 749 (один мільйон чотириста сімдесят сім тисяч сімсот сорок дев`ять) гривень 28 копійок; судові витрати покласти на відповідача (а.с. 1-9).

В обґрунтування вказаної заяви АТ Українська залізниця зазначило, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 травня 2018 року у справі №607/3393/18 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ Українська залізниця про скасування наказу про припинення трудового договору №158/ос від 05 лютого 2018 року, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, у задоволенні позову відмовлено. Постановою Апеляційного суду Тернопільської області від 17 серпня 2018 року у справі №607/3393/18 скасовано зазначене рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 травня 2018 року та ухвалене нове, яким скасовано наказ ПАТ Укрзалізниця від 05 лютого 2018 року №158/ос про припинення трудового договору; поновлено ОСОБА_1 на посаді директора з пасажирських перевезень та сервісу ПАТ Укрзалізниця; стягнуто з ПАТ Укрзалізниця на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1 435 685,79 гривень з відрахуванням податків та зборів, 5 000 гривень моральної шкоди та 1 057,20 гривень судових витрат, а також на користь держави судовий збір у розмірі 23 297,28 гривень. На виконання зазначеної постанови Апеляційного суду Тернопільської області, ПАТ Укрзалізниця поновило ОСОБА_1 на роботі та виплатило на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду, а також сплатило до бюджету установлені законодавством України податки, збори та обов`язкові платежі. 19 червня 2019 року ВС у зазначеній справі прийнято постанову, якою касаційну скаргу ПАТ Укрзалізниця задоволено частково, постанову апеляційного суду Тернопільської області від 17 серпня 2018 року скасовано, а справу передано на новий апеляційний розгляд. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 15 липня 2021 року у зазначеній справі апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду від 10 травня 2018 року залишено без змін, а також відмовлено у задоволенні заяви АТ Укрзалізниця про поворот виконання постанови Апеляційного суду Тернопільської області від 17 серпня 2018 року. Таким чином, вважає, що відпала підстава на якій було ПАТ Укрзалізниця сплачено на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 1 155 727 гривень та моральну шкоду в розмірі 4 025 гривень, при цьому утримано та сплачено до бюджету податок на доходи фізичних осіб у сумі 260 000 гривень та військовий збір у розмірі 21 700 гривень, сплачений єдиний соціальний внесок у сумі 13 000 гривень, а також 23 297,28 гривень судового збору. Вважає, що середній заробіток за час вимушеного прогулу є компенсаційною виплатою працівнику, при цьому не є заробітною платою працівника та не входить до її складу та/або не відноситься до інших виплат, що випливають з трудових правовідносин. Отже, вказана виплата ПАТ Укрзалізниця на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 1 155 727 гривень не підлягає під випадки, у яких не підлягає поверненню безпідставно набуте майно. Також вважає, що у діях товариства відсутній факт вчинення правопорушення як підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Тому, позивач вважає за необхідне застосувати до даних правовідносин положення статті 1212 ЦК України щодо стягнення безпідставно набутих ОСОБА_1 коштів у вигляді середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 1 435 685,79 гривень, моральної шкоди у розмірі 5 000 гривень. Також зазначив, що ПАТ Укрзалізниця зазнало збитків, сплативши єдиний соціальний внесок у сумі 13 000 гривень, а також судовий збір.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 червня 2022 року позовну заяву Акціонерного товариства Українська залізниця до ОСОБА_1 про повернення безпідставно набутих коштів задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства Українська залізниця безпідставно набуті кошти у розмірі 1 159 752 (один мільйон сто п`ятдесят дев`ять тисяч сімсот п`ятдесят дві) гривні.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_1 у користь акціонерного товариства Українська залізниця 17 396 (сімнадцять тисяч триста дев`яносто шість) гривень 28 копійок судового збору, пропорційно до задоволених позовних вимог (а.с. 170-174).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 червня 2022 року у справі №607/16346/21 та ухвалити постанову, якою відмовити у задоволені позовної заяви позивача в повному обсязі, стягнути з відповідача 26 094,42 гривень сплаченого судового збору, посилаючись на те, що воно прийняте судом першої інстанції з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушення норм процесуального права (а.с. 176, 186-190).

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що судом безпідставно застосовано до спірних правовідносин положення статей 1212, 1213, 1215 ЦК України, оскільки норми зазначених статей регулюють зобов`язання з безпідставного набуття або зберігання майна як одного із виду позадоговірних зобов`язань. Посилається на те, що спірні платежі, здійснені позивачем на користь відповідача, випливають із трудових правовідносин. Тому, в даному випадку, застосування норм Глави 83 ЦК України до даних правовідносин апріорі є хибним, а повинна бути застосована стаття 239 КЗпП України. Посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі №601/2435/15 також є хибним, оскільки дана справа стосується інших правовідносин, а саме те, що прийняття даного рішення є стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який був виплачений двічі примусово та те, що вперше такий був виплачений особою, яка не виплачує та не може виплачувати заробітну плату позивачу в даній справі. Вказує на те, що позивач ввів суд першої інстанції в оману, заявивши, що ними було сплачено 1 477 749,28 гривень відповідачу примусово, адже, в доданих до позовної заяви матеріалах є лише постанова про відкриття виконавчого провадження на суму 23 297,28 гривень та відсутні докази стягнення виконавчого збору ДВС України за примусове виконання рішення суду, що свідчить про добровільність виконання такого. Крім того, в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі, держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати бо є заробітною платою. Отже, спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не зі своєї вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату працю.

Від представника Акціонерного товариства Українська залізниця - адвоката Редевич Оксани Миколаївни надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, оскільки виплата відповідачу грошових коштів у розмірі 1159752 гривень не випливала з трудових правовідносин, а була виконанням зобов`язання, яке виникло на підставі судового рішення. Судовими рішеннями встановлено, що трудові відносини між сторонами припинилися 05 лютого 2018 року, а виплата коштів була проведена у вересні 2018 року, жодним чином не могла випливати з трудових правовідносин, які припинилися 05 лютого 2018 року. Підставою для виплати коштів стало судове рішення (постанова Апеляційного суду Тернопільської області від 17 серпня 2018 року у справі №607/3393/18), яке в подальшому було скасовано постановою Верховного Суду від 19 червня 2019 року. Отже, з 19 червня 2019 року відпала підстава на якій відповідачем було набуте майно. До спірних правовідносин між сторонами підлягає застосуванню ст.1212 ЦК України, саме з цих підстав позивачем було пред`явлено позов, а не стаття 239 КЗпП України та відповідні норми процесуальних кодексів про поворот виконання рішення як зазначає відповідач. Вказує на те, що правовідносини у справі №601/2435/15-ц та у даній справі №607/16346/21 є подібними. Адже, у обох справах виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснювалася не виходячи з права на виплату заробітної плати, а виходячи з обов`язку виконання рішення суду. У даній справі виплата коштів ОСОБА_1 була проведена АТ Укрзалізниця не добровільно (з власної волі), а на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасовано. Таким чином, грошові кошти у сумі 1 159 752 гривні, які були сплачені відповідачу за своєю правовою природою не можуть бути заробітною платою та підлягають поверненню позивачу на підставі ст.1212 ЦК України.

У судовому засіданні представники ОСОБА_1 адвокати Демкович Ю.Й. та Матус Т.А. апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на доводи викладеній в ній.

Представник АТ Українська залізниця - адвокат Редевич О.М. апеляційної скарги не визнала, вважаючи її безпідставною, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Заслухавши пояснення сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 травня 2018 року у справі №607/3393/18 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ Українська залізниця про скасування наказу про припинення трудового договору №158/ос від 05 лютого 2018 року, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено (а.с. 25-32).

Постановою Апеляційного суду Тернопільської області від 17 серпня 2018 року у справі №607/3393/18 задоволено частково апеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасовано зазначене рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області та ухвалене нове, яким скасовано наказ ПАТ Укрзалізниця від 05 лютого 2018 року №158/ос про припинення трудового договору (контракту), яким ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку трудового договору; поновлено ОСОБА_1 на посаді директора з пасажирських перевезень та сервісу ПАТ Укрзалізниця; стягнуто з ПАТ Укрзалізниця на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1 435 685,79 гривень з відрахуванням податків та зборів, 5 000 гривень моральної шкоди та 1 057,20 гривень судових витрат, а також 1 057,20 гривень судових витрат; стягнуто з ПАТ Українська залізниця на користь держави судовий збір у розмірі 23 297,28 гривень (а.с. 33-44).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня 2019 року у зазначеній справі, касаційну скаргу ПАТ Українська залізниця задоволено частково, постанову Апеляційного суду Тернопільської області від 17 серпня 2018 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. 45-56).

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 15 липня 2021 року у справі №607/3393/18 апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишено без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 травня 2018 року - залишено без змін. Крім цього, відмовлено у задоволенні заяви представника АТ Укрзалізниця про поворот виконання постанови Апеляційного суду Тернопільської області від 17 серпня 2018 року (а.с. 57-67).

Постановою Верховного Суду від 25 жовтня 2021 року у зазначеній справі касаційні скарги ОСОБА_1 та акціонерного товариства Українська залізниця - залишено без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 травня 2018 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 15 липня 2021 року залишено без змін.

Судом встановлено, що на виконання постанови Апеляційного суду Тернопільської області від 17 серпня 2018 року у справі №607/3393/18, ПАТ Укрзалізниця поновило ОСОБА_1 на роботі та здійснило виплату на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральну шкоду, визначену зазначеним судовим рішенням, а також сплатило до бюджету установлені законодавством України податки, збори та обов`язкові платежі із вказаної суми. Вказані обставини підтверджені: платіжними дорученнями №1191194, №1191200 від 06 вересня 2018 року на суму 1 155 727 гривень та на суму 4 025 гривень (а.с. 14-15), якими було перераховано суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 , а також моральну шкоду на користь ОСОБА_1 , платіжними відомостями №2108, №2109 за вересень 2018 року (а.с. 19-20). Крім цього, платіжними дорученнями №1189363, №1189298, №1189337 від 06 вересня 2018 року із суми перерахованого середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 , позивачем сплачено до бюджету податок на доходи з фізичних осіб на суму 260 000 гривень, військовий збір у розмірі 21 700 гривень, єдиний соціальний внесок на суму 13 000 гривень (а.с. 16-18).

Також, як вбачається із постанови заступника начальника Печерського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 22 грудня 2018 року ВП №57334637, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №607/3393/18, виданого 26 вересня 2018 року про стягнення з ПАТ Українська залізниця на користь держави у розмірі 23 297,28 гривень закінчено у зв`язку із фактичним виконанням виконавчого документу (а.с. 23-24).

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 безпідставно набув кошти у розмірі 1 159 752 гривні, з яких: 1155727 гривень середній заробіток за час вимушеного прогулу та 4 025 гривень моральної шкоди, які йому виплачені на підставі постанови Апеляційного суду Тернопільської області від 17 серпня 2018 року у справі №607/3393/1, яка в подальшому була скасована постановою Верховного Суду від 19 червня 2019 року. Щодо решти вимог, а саме: стягнення утриманого та сплаченого податку на доходи фізичних осіб у розмірі 260 000 гривень, утриманого та сплаченого військового збору у розмірі 21 700 гривень, сплаченого єдиного соціального внеску у розмірі 13 000 гривень, судового збору у розмірі 23 297,28 гривень суд вважає, що вони не підлягають до задоволення, оскільки зазначені суми коштів не були безпосередньо набуті ОСОБА_1 та не були йому перераховані, відтак він їх не набував та не володів ними. При цьому, суд задовольняючи позов частково, відкидає твердження представника відповідача про те, що спірна сума коштів не може бути повернена, як безпідставно набуте майно в силу вимог пункту 1 ч.1 ст.1215 ЦК України, оскільки виплата ОСОБА_1 спірної суми не була пов`язана з її недобросовісністю або рахунковою помилкою платника. Так, згідно положень частини 1 статті 1215 ЦК України, не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності збоку набувача. Зазначені правила статті 1215 ЦК України застосовуються виключно у випадках, якщо виплата передбачених статтею грошових сум проведена фізичною або юридичною особою добровільно. Зазначений правовий висновок викладений у постанові ВС від 25.01.2018 року у справі №601/2435/15. Однак, під час розгляду даної справи встановлено, що спірні суми грошових коштів було перераховано позивачем відповідачу недобровільно, а на підставі постанови Апеляційного суду Тернопільської області від 17.08.2018 року.

Колегія суддів, з даними висновками суду першої інстанції погоджується, оскільки суд вірно встановив обставини справи і правильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до частини 1 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути безпідставно набуте майно в натурі.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання мас виконуватися належним чином відповідно до умов договору та умов законодавства.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов`язання.

Характерною особливістю кондиційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобов`язанні не мас правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондиційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 набув у власність майно ПАТ Українська залізниця (на даний час АТ Укрзалізниця), а саме грошові кошти на суму 1 159 752 гривні, з яких 1 155 727 гривень середній заробіток за час вимушеного прогулу та 4 025 гривень моральної шкоди. Підставою для такого набуття було постанова Апеляційного суду Тернопільської області від 17 серпня 2018 року у справі № 607/3393/18, яка в подальшому була скасована постановою Верховного Суду від 19 червня 2019 року, тобто підстава набуття майна (грошей) згодом відпала. Тому колегія суддів вважає , що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про зобов`язання ОСОБА_1 повернути позивачу таке майно на підставі вимог статей 1212, 1213 ЦК України.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що в даному вирішення спору мало бути врегульовано з урахуванням ст.239 КЗпП України, оскільки чинне законодавство не допускає повороту виконання рішення суду у разі скасування виконаних судових рішень про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових відносин. Для цієї категорії справ не має значення, в якому порядку ухвалено те рішення, яким було скасовано інше виконане рішення. У даному випадку у розпорядження суду відсутні докази того, що скасоване Верховним Судом рішення апеляційного суду, про поворот виконання якого в частині виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу подана заява, було обґрунтоване на підроблених документах або на завідомо неправдивих відомостях позивача.

Доводи апеляційної скарги про помилкове не застосування судом першої інстанції статті ст.1215 ЦК України також є безпідставними з огляду на те, що виплата ОСОБА_1 спірної суми не була пов`язана з її недобросовісністю або розрахунковою помилкою платника.

Згідно положень пункту 1 частини першої статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Зазначені правила статті 1215 ЦК України застосовуються виключно у випадках, якщо виплата передбачених статтею грошових сум проведена фізичною або юридичною особою добровільно.

Судом першої інстанції встановлено, що платіжними відомостями №2108, №2109 за вересень 2018 року (а.с. 19-20) та платіжними дорученнями №1191194, №1191200 від 06 вересня 2018 року на суму 1 155 727 гривень та на суму 4 025 гривень (а.с. 14-15), було перераховано суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральну шкоду на користь ОСОБА_1 - були проведені не добровільно, а на підставі виконання постанови Апеляційного суду Тернопільської області від 17 серпня 2018 року, у справі №607/3393/18, що спростовує відповідні доводи апеляційної скарги.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 червня 2022 року залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на відповідача в межах ним понесених.

Керуючись ст.ст.35, 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 червня 2022 року залишити без змін.

Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на сторони в межах ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 01 грудня 2022 року.

Головуючий

Судді