ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/944/22 Доповідач - Парандюк Т.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2022 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Костів О. З., Шевчук Г. М.,

за участі секретаря -Стецюк М.А.

та сторін - апелянта ОСОБА_1 та її адвоката Вальчук М.М., позивачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та їх адвоката Гриб О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/13988/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 липня 2022 року, ухваленого суддею Сливки Л.М., повний текст рішення суду складено 08 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації, -

В С Т А Н О В И В:

у серпні 2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися в суд із позовом до ОСОБА_1 , у якому, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просили визнати недостовірною, та такою, що принижує честь та гідність, завдає шкоди їх діловій репутації інформацію розповсюджену ОСОБА_1 перед спільними знайомими про неморальний спосіб життя ОСОБА_2 ; зобов`язати ОСОБА_1 публічно, в першу неділю після набрання рішенням суду законної сили, спростувати поширену нею негативну інформацію та принести їм вибачення у спосіб публікації вибачення у загальній Вайбер (Vibег) групі будинку: «Тарнавського 30» та смс повідомленням; стягнути із ОСОБА_1 на їх користь моральну шкоду у розмірі 25000 гривень.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 посилаються на те, що у 2020-2021 роках на праві власності володіли квартирою АДРЕСА_1 . По сусідству із ними проживала відповідачка, яка є власницею квартири АДРЕСА_2 ).

ОСОБА_1 самовільно, без згоди мешканців будинку, помістила у загальному коридорі на поверсі, біля дверей належної їй квартири АДРЕСА_2 , камеру відеоспостереження, яка була розміщена та направлена таким чином, що поле її огляду повністю охоплює вхід у їх помешкання- квартиру АДРЕСА_1 . З цього приводу вони неодноразово зверталися до ОСОБА_1 з проханнями про демонтаж самовільно встановленої камери, оскільки встановлення нею камери відеоспостереження є втручанням у приватне життя. Однак, ОСОБА_1 відмовилась самостійно зняти камеру, а тому, вони були змушені звернутись до Тернопільського міськрайонного суду із позовом до неї про демонтаж самовільно встановленої камери відеоспостереження. За поданим ними позовом судом було відкрито провадження у цивільній справі №607/14185/20, під час розгляду якої, встановлена відповідачкою камера відеоспостереження була демонтована.

Однак, ОСОБА_1 сприйняла звернення до суду з позовом про необхідність їй демонтувати камеру відеоспостереження дуже агресивно, що виливалось у неодноразовій її спроби, в той чи інший спосіб спровокувати конфлікт з позивачами. Часто відповідачка телефонувала позивачці, ОСОБА_2 та висловлювала погрози, говорила, що вона володіє інформацією та доказами про те, що ОСОБА_2 веде неморальний спосіб життя і що таку інформацію повідомить усім знайомим. Усіх, хто заходив у квартиру позивачів відповідачка знімала у форматі запису відеокамери, а у подальшому із роздрукованими фото скрінами із відео зйомки ОСОБА_1 ходила поміж знайомими та розповідала їм про те, що люди на фотознімках із камери це коханці ОСОБА_2 . Таким чином, ОСОБА_1 , виходячи з мотивів особистої неприязні до позивачів, поширила недостовірну та неправдиву інформацію про те, що ОСОБА_2 зустрічається з різними чоловіками та веде неморальний спосіб життя, про що повідомила спільним знайомим, зокрема: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , котра є однокласницею ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , яка є спільною знайомою та приятелькою позивачів та відповідачки, а також їх спільним знайомим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Позивачі вважають, що поширена відповідачкою інформація про ОСОБА_2 є неправдивою і такою, що ганьбить її честь, гідність та ділову репутацію та її чоловіка ОСОБА_3 , порушує особисті немайнові права, честь та гідність та завдає шкоди їх діловій репутації.

Крім цього, у сім`ї позивачів є син, а тому, тривале поширення відповідачкою негативної інформації про те, що матір веде неморальний спосіб життя, може мати негативний вплив на інших членів сім`ї.

Позивачі зазначають, що своїми висловлюваннями відповідачка завдала їм моральної шкоди, котра полягала у сильних душевних стражданнях, зміні усталеного способу життя, неможливості контактувати із спільними знайомими, звичних контактів із мешканцями багатоквартирного будинку. Розмір заподіяної моральної шкоди оцінюють у сумі 25000 гривень.

Заочним Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 липня 2022 року позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації - задоволено частково.

Визнано недостовірною, такою, що принижує честь та гідність, завдає шкоди діловій репутації ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , інформацію, розповсюджену ОСОБА_1 перед спільними знайомими про неморальний спосіб життя ОСОБА_2 .

Зобов`язано ОСОБА_1 публічно, протягом першого тижня з моменту набранням рішення законної сили, спростувати поширену нею недостовірну інформацію перед особами, яким вказана інформація була поширена та висловити вибачення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ..

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 1500 гривень.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 1500 гривень.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1362 гривень судового збору.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1362 гривень судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 вересня 2022 року заяву представника відповідачки ОСОБА_1 адвоката Вальчук М.М. про перегляд заочного рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 липня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації - залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 липня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначила, що позивачка не надала суду жодного доказу на підтвердження того, що нібито вона розповсюджувала перед її знайомими роздруковані фото скріни із відеозйомки, поширюючи недостовірну інформацію про те, що люди на фото з камери - це коханці ОСОБА_2 і таким чином, виходячи з мотивів особистої неприязні до позивачів, поширила недостовірну та неправдиву інформацію, що ОСОБА_2 зустрічається з різними чоловіками та веде аморальний спосіб життя, повідомивши ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

Суд першої інстанції у своєму рішенні послався виключно на обставини, викладені в позовній заяві, але не підтверджені будь-якими належними та допустимими доказами. Не допитано в судовому засіданні жодної особи, яка б підтвердила, що вона нібито поширювала недостовірну інформацію про позивачку. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог, задовольнивши апеляційну скаргу.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 у суд апеляційної інстанції не поступив.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її адвокат Вальчук М.М. апеляційну скаргу підтримали з мотивів, викладених в ній.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та їх адвокат Гриб О.В. апеляційну скаргу ОСОБА_1 не визнали, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що поширена відповідачкою ОСОБА_1 інформація відносно позивачки ОСОБА_2 не відповідає дійсності, є неправдивою, принижує честь та гідність позивачки ОСОБА_2 а також її чоловіка ОСОБА_3 , а тому, поширену ОСОБА_1 перед спільними знайомими інформацію про неморальний спосіб життя ОСОБА_2 слід визнати недостовірною та такою, що принижує честь та гідність, завдає шкоди діловій репутації ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

З такими висновками суду першої інстанції не погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 була власницею квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується технічним паспортом, виготовленим 15 грудня 2016 року ТзОВ "Тернопільське бюро технічної інвентаризації".

ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_2 , тобто сторони були сусідами.

Підставою для звернення до суду позивачів було те, що ОСОБА_1 самовільно, без згоди мешканців, помістила у загальному коридорі на поверсі, біля дверей її квартири АДРЕСА_2 , камеру відеоспостереження, яка була розміщена та направлена таким чином, що кут її огляду повністю охоплював вхід у помешкання позивачів квартиру АДРЕСА_1 .

Позивачі вважають, що встановлена відповідачкою камера відеоспостереження здійснювала відеофіксацію усіх людей, котрі заходили у їх квартиру та у подальшому розповсюджувала роздруковані фото скріни із відеозйомки, поширюючи недостовірну інформацію про те, що люди на фото з камери це коханці ОСОБА_2 , тобто поширювала недостовірну та неправдиву інформацію про те, що ОСОБА_2 зустрічається з різними чоловіками та веде аморальний спосіб життя, про що повідомила ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

У серпні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із позовною заявою до ОСОБА_1 про зобов`язання демонтувати камеру відеоспостереження.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 листопада 2020 року закрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зобов`язання демонтувати камеру відеоспостереження, на підставі вимог п. 4 ч. 1 ст. 25 ЦПК України. Згідно із статтею 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Частиною другою статті 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей (стаття 68 Конституції України).

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Стаття 302 ЦК України вказує, що фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати та поширювати інформацію.

Беручи до уваги положення статті 32, 34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростовування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумаченні як такі, що не містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема, гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

За змістом частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Пленум Верховного Суду України в пунктах 1, 19 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив судам, що беручи до уваги положення статей 32, 34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Вирішуючи позовні вимоги про захист часті, гідності та ділової репутації необхідним є доведення факту поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено особисті немайнові права позивача.

Питання щодо захисту честі, гідності та ділової репутації фізичної особи регулюється також постановою Пленуму Верховного суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», а саме в п. п. 1, 4, абз. 5, 6 п. 15 якої визначено: право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію; чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Стаття 10 Конвенції захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надані. Свобода слова передбачає також використання висловлювань, деякою мірою перебільшених або навіть провокаційних. При дотриманні умов параграфа 2 статті 10 Конвенції право вільно передавати інформацію поширюється не лише на «інформацію» та «ідеї», які сприймаються сприятливо або вважаються необразливими чи нейтральними, але й такі, які ображають, шокують чи викликають стурбованість. Такі є вимоги плюралізму, толерантності і лібералізму, без яких немає «демократичного суспільства.

У рішенні у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 Конвенції застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права.

Таким чином, особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачений статтею 10 Конвенції.

Звертаючись із позовом до суду ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просили визнати недостовірною, та такою, що принижує честь та гідність, завдає шкоди їх діловій репутації інформацію розповсюджену ОСОБА_1 перед спільними знайомими про неморальний спосіб життя ОСОБА_2 зобов`язати ОСОБА_1 публічно, в першу неділю після набрання рішенням суду законної сили, спростувати поширену нею негативну інформацію та принести їм вибачення у спосіб публікації вибачення у загальній Вайбер (Vibег) групі будинку: «Тарнавського 30» та смс повідомленням.

Згідно з частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

В апеляційній інстанції ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не заявляли клопотання про допит свідків, які б могли підтвердити, що саме ОСОБА_1 поширювала щодо них недостовірню інформацію у відповідності до вимог статей 76,91 ЦПК України.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (стаття 82 частина 6 ЦПК України).

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріалами встановлено, що між сторонами склались неприязні відносини із-за встановлення відеокамери в коридорі по місцю проживання. Однак спір щодо цього був вичерпаний сторонами в суді першої інстанції в іншій цивільній справі, де ОСОБА_2 відмовилась від позову, а суд закрив провадження у справі, оскільки вважала, що її права не порушенні.

Враховуючи усі докази по справі, колегія суддів приходить до висновку, що позивачами не доведено жодними належними та допустимими доказами, які б підтверджували конкретно коли і де та при яких обставина, саме ОСОБА_1 розповсюджувала стосовно ОСОБА_2 інформацію, яка принижує її честь та гідність.

Що ж стосується ОСОБА_3 , то ОСОБА_10 в його сторону взагалі не висловлювала жодної інформації (пояснення в апеляційній інстанції), а в суд він звернувся тільки для захисту іміджу сім`ї.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При цьому, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Тобто суди, при вирішенні питання щодо відшкодування моральної шкоди мають з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань та їх причинно-наслідковий зв`язок з обставинами, на які позивач вказує як на підставу спричинення йому моральної шкоди, ступень вини заподіювача, яких саме моральних страждань зазнав потерпілий, у якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі він оцінює пов`язані з ним витрати та з чого при цьому виходить, а також інші обставини, які мають значення для вирішення даного спору.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму ВС України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин.

Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, необхідно враховувати, що відповідно до пункту 5 постанови Пленуму ВС України від 31.03.1995р. № 4, розглядаючи позов про відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати, за яких обставин і якими діями вони завдані, яким є ступень вини заподіювана, в якій грошовій сумі потерпілий вказує на пов`язані з ними втрати та з чого при цьому виходить.

Згідно роз`яснень, даних у пункті 9 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України із змінами, внесеними постановою № 5 від 25 травня 2001 року, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності та справедливості.

Згідно роз`яснень, наданих Пленумом ВС України, моральна шкода може полягати у приниженні честі, гідності, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, при настанні інших негативних наслідків.

За змістом п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Оскільки судом апеляційної інстанції не встановлено факту поширення відповідачем щодо позивачів недостовірної інформації, що ганьбить їх честь та гідність, порушує особисті немайнові права позивачів, то відсутні й підстави для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди.

Згідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до положень статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

За приписами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням того, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, тому із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 4086 грн. сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги в рівних частках.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 липня 2022 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 , проживаючої АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2 , проживаючого АДРЕСА_1 ) в користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОБКПП НОМЕР_3 , проживаючої АДРЕСА_7 ) 4086 грн сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги в рівних частках.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 листопада 2022 року.

Головуюча Т.С. Парандюк

Судді: О.З. Костів

Г.М. Шевчук