Справа № 344/9815/22
Провадження № 22-ц/4808/1185/22
Головуючий у 1 інстанції Кіндратишин Л. Р.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 06 вересня 2022 року під головуванням судді Кіндратишин Л.Р. у м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що сімейні відносини між ними постійно погіршувались упродовж останнього року, а два місяця тому взагалі припинились. Тривалий час вони проживають окремо. Місяць тому дружина привезла йому дитину і сказала, що дитина житиме з ним. Дружина має намір створити нову сім`ю.

Підтримувати сімейні відносини подальшого сенсу немає через протилежно різні погляди на постійні непорозуміння та абсолютно різні характери. На примирення не згідний.

Просив їхній шлюб розірвати, дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити проживати з батьком.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 06 вересня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 07 жовтня 2011 року, за актовим записом №1756, розірвано.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 496,20 грн судового збору.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення є незаконним та підлягає скасуванню.

Зазначає, що відмова суду в частині позову, щодо проживання дитини з ним не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки судом неправильно застосовано норми матеріального права.

Апелянт вказує на те, що дочка виявила бажання залишитися на проживання з ним і вже тривалий час він з дочкою проживає разом.

Відповідачка не заперечує щодо проживання дитини з батьком і згідна, щоб дочка надалі проживала з ним, оскільки він має роботу, самостійний дохід і постійне місце проживання. Шкідливих звичок не має, за місцем роботи і проживання характеризується позитивно. Окрім того, відповідачка створює нову сім`ю, має намір виїжджати за кордон, а тому не зможе доглядати за дитиною.

Матеріали справи не містять доказів про наявність спору між ними, щодо визначення місця проживання дитини.

Щодо відсутності доказів про проживання дитини з ним, то апелянт вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про їх відсутність, оскільки даний факт підтверджується його доводами та позицією відповідачки, а також витягом з реєстру територіальної громади дитини, де вказано, що дитина проживає з ним.

Проживання дитини з батьком не впливатиме на їхні взаємовідносини з матір`ю, оскільки таке не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків.

Апелянт зазначає, що на даний час дитина живе та фактично надалі житиме з ним, оскільки матір не має можливості, щоб дитина жила з нею.

Просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позову щодо залишення дитини на проживання з ним та ухвалити нове рішення в цій частині та залишити на проживання з ним дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_2 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

ОСОБА_1 в засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримав з мотивів, наведених у ній.

ОСОБА_2 подала до суду клопотання про розгляд справи без її участі і підтримала вимоги апеляційної скарги.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні частині позову ОСОБА_1 про залишення дочки ОСОБА_3 , проживати з батьком, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів того, що після припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами, дитина залишилася проживати разом з батьком ОСОБА_1 , чи знаходиться на його утриманні, тривалість такого.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з цим висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції від 07.10.2011 серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , зареєстрували шлюб 07 жовтня 2011 року, про що складено відповідний актовий запис №1756, прізвище чоловіка після державної реєстрації шлюбу ОСОБА_1 , дружини - ОСОБА_1 (а.с.2).

У шлюбі в сторін народилась донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ч. 2, 8 та 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Водночас у постанові від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18 (провадження №61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

Встановлено, що на момент розгляду справи в суді першої інстанції між сторонами був відсутній спір щодо місця проживання дітей, такий позов ані позивач, ані відповідачка не пред`являли і суд його не вирішував.

Звертаючись з позовом ОСОБА_7 одночасно з вимогою про розірвання шлюбу просив суд фактично констатувати, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання. При цьому, позивач посилався на те, що їхня дочка проживає та проживатиме разом з ним, оскільки дружина має намір створювати нову сім`ю.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Однак, матеріали справи не містять доказів того, що після припинення сімейних відносин між сторонами, дочка ОСОБА_3 залишилася проживати і тривалий час проживає разом з батьком ОСОБА_1 та знаходиться на його повному утриманні.

Також матеріали справи не містять доказів створення перешкод відповідачкою у проживанні дитини із батьком до дати подання позову, і позивач таких доказів не надав.

Колегія суддів звертає увагу на те, що зазначення у резолютивній частині рішення суду про залишення на проживання дітей з одним з батьків не свідчить, що суд вирішив позов про визначення місця проживання дитини, оскільки у такому разі суд лише констатує, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання. ОСОБА_1 не зазначено обставин порушення права на спілкування чи проживання дитини з ним.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

За відсутності спору між батьками щодо місця проживання дитини та не заявлення вимоги щодо вирішення такого, а також відсутності об`єктивних відомостей про дійсне місце проживання дитини, інформації, одержаної у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, суд позбавлений можливості дотриматися положень ст. 161 СК України та врахувати ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків; особисту прихильність дитини до кожного з них; вік дитини, стан її здоров`я; особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При цьому, у такому випадку відсутні підстави для участі у справі органу опіки та піклування і суд не наділений правом збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб.

Доводи апелянта, про те, що рішення в частині відмови не відповідає фактичним обставинам справи, а судом неправильно застосовано норми матеріального права є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

З урахуванням вищезазначеного, судом першої інстанції обґрунтовано роз`яснено сторонам право на звернення до суду з відповідним позовом про визначення місця проживання дітей з наданням належних документів і доказів, що стверджують таку вимогу.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу і спростовані зібраними у справі доказами та не впливають на правильність і обґрунтованість судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду в частині розірвання шлюбу сторонами не оскаржується, а тому в силу ч. 1 ст. 367 ЦПК України в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду першої інстанції відповідають матеріалам справи і вимогам закону.З такими висновками погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, а доводи апелянта не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі.

Апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування чи зміни з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 06 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 листопада 2022 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин