РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2022 року

м. Рівне

Справа № 559/1072/19

Провадження № 22-ц/4815/928/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Хилевича С. В., Боймиструка С. В.

секретар судового засідання Крижов В. С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 16 травня 2022 року у складі судді Ральця Р. В., ухвалене в м. Дубно Рівненської області о 14 годині 05 хвилин, повний текст рішення складено 23 травня 2022 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів (суми боргу, процентів за користування позикою та відсотків). Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 12 листопада 2011 року між нею, ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 було укладено договір позики у вигляді угоди-зобов`язання, відповідно до якої остання разом із своїм чоловіком ОСОБА_3 позичили в неї грошові кошти в сумі 579 696,00 грн. без вказання точних відсотків за їх користування, проте з умовою передання, в разі їх не виплати, у власність 9-ти квартир в житловому будинку по АДРЕСА_1 , після введення вказаного будинку в експлуатацію - завершення процедури реконструкції. Грошові кошти відповідачам вона позичала декілька разів, без будь-яких розписок та гарантій, останні завжди вчасно все повертали разом із відсотками. ОСОБА_2 та її чоловік запевнили її, що максимум через два роки ця сума повернеться навіть з відсотками, адже вони ці кошти вкладуть в реконструкцію будівлі технічного комплексу, що знаходиться по АДРЕСА_1 , під багатоквартирний житловий будинок, і вже після продажу перших квартир їй повернуть кошти, або передадуть 9 квартир у власність. Однак після спливу двох років відповідачі не повернули позичених коштів, квартир не оформили. Вона звернулась до відповідачів із вимогою надання пояснень з цього приводу, тоді вони віддали їй 79 696,00 грн. 12.11.2013 були внесені зміни в угоду-зобов`язання, залишивши в ній лише 6 квартир, враховуючи також той факт, що позичена сума грошових коштів в дійсності була меншою ніж вартість 9-ти квартир. Вони пояснили, що виникли проблеми із здачею вказаного вище будинку в експлуатацію та запевнили, що підшукують майбутніх покупців квартир, які готові вже проплатити за майбутні квартири. Проте, погашення боргу так і не відбувалось. 24 квітня 2017 року вона отримала відповідь на запит від Смизької селищної ради про те, що 04.07.2013 будинок був зданий в експлуатацію, що вказує на те, що відповідачі вводили її в оману. 10 жовтня 2017 року вона звернулась до суду за захистом своїх майнових прав із позовом про визнання за мною майнових прав на 6 квартир в житловому будинку по АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_2 , та які надавались в якості застави останньою та якщо позичені нею кошти ними не повернуться. Проте суд першої та апеляційної інстанції в задоволені її позовних вимог відмовив. Однією із підстав такої відмови послужило те, що суд дійшов висновку про явні ознаки зазначеної вище угоди-зобов`язання, та дій, які вчинялись по її виконанню, як «боргових зобов`язань», а не ознак «інвестиційного договору» або ж «договору купівлі-продажу майнових прав». Факт отримання відповідачами грошових коштів підтверджується не лише їхніми підписами на договорі позики (угод і-зобов`язанні), а й усіма тими доказами, які були зібрані в ході розгляду цивільної справи за №1559/2218/17. Таким чином, хоча із значними втратами коштів, проте вона змушена знову звертатись до суду з вимогами про повернення основного боргу, процентів за користування позикою та 3% річних на загальну суму 633746, 18 грн.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 16 травня 2022 рокуу задоволенні вказаного позову відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 04 листопада 2019 року, та знято арешт на нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а саме: квартиру АДРЕСА_2 ; квартиру АДРЕСА_3 (загальна площа 64 кв.м., житлова площа 37,5 кв.м.) в будинку АДРЕСА_1 ; квартиру АДРЕСА_4 (загальна площа 34,8 кв.м., житлова площа 18,1 кв.м.) в будинку АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції вмотивоване відсутністю належних, достатніх та достовірних доказів на підтвердження обставин укладення між позивачкою та відповідачами договору позики грошових коштів, про стягнення яких саме за договором позики і заявлено цей позов.

Вважаючи рішення суду незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі пояснює, що на підтвердження обґрунтованості своїх позовних вимог нею було надані угоди-зобов`язання, складені ОСОБА_2 12.11.2011 року та 15.09.2013 року, зі змісту яких вбачається, що остання отримала від позивача грошові кошти на оплату житлової площі у 24-квартирному будинку по АДРЕСА_1 , а також письмові пояснення відповідачів, які зазначили, що отримали в позику грошові кошти від позивачки в розмірі 579 696 грн.. Додає, що рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 10 грудня 2018 року у справі № 550/2218/17 їй відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання договорів дійсними, визнання майнових прав на об`єкт будівництва, відшкодування збитків та моральної шкоди. Зазначає, що це рішення було предметом касаційного перегляду, в результаті чого Верховний Суд у своїй постанові вказав, що дії ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які вчинялися начебто на виконання вказаних угод, за своєю правовою природою містять ознаки боргових зобов`язань сторін. Вважає, що суд першої інстанції, встановивши угодами-зобов`язаннями факт передачі грошових коштів від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та дослідивши пояснення відповідачів про розмір отриманих коштів, врахувавши висновки Верховного Суду щодо правової природи спірних правовідносин, повинен був задовольнити її позовні вимоги. Вказує на порушення місцевим судом ч. 4 ст. 263 ЦПК України, які виявилися у тому, що судом не було враховано висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві представник ОСОБА_4 та ОСОБА_5 адвокат Рідченко Марія Володимирівна вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу відхилити.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 12 листопада 2011 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 було підписано угоду-зобов`язання, згідно якої ОСОБА_2 зобов`язується передати в приватну власність житлову площу в 24-риквартирному будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 , громадянці ОСОБА_1 , оскільки та повністю її оплатила. Кількість оплаченої площі, яку зобов`язується передати, дорівнює 373,36 кв.м (а.с. 12).

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 стверджує, що укладена угода-зобов`язання є договором позики у вигляді угоди-зобов`язання, відповідно до якої, ОСОБА_2 разом із своїм чоловіком ОСОБА_3 позичили в неї грошові кошти в сумі 579 696,00 грн. без зазначення точних відсотків за їх користування, проте з умовою передання, в разі їх невиплати, у власність 9-ти квартир в житловому будинку по АДРЕСА_1 , після введення вказаного будинку в експлуатацію - завершення процедури реконструкції. У вказаному договорі позики не вказувалась чітко сума грошових коштів, адже вона ще узгоджувалась на передодні підписання угоди-зобов`язання шляхом переговорів та надання більшої частини зазначеної суми перед її підписанням.

12.11.2013 були внесені зміни в угоду-зобов`язання, внаслідок чого у ній залишилося лише 6 квартир, враховуючи також той факт, що позичена сума грошових коштів в дійсності була меншою ніж вартість 9-ти квартир.

У матеріалах справи наявна копія угоди-зобов`язання, підписана між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , згідно якої ОСОБА_2 зобов`язується передати в приватну власність житлову площу в 24-х квартирному будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 , громадянці ОСОБА_1 , так як вона вже повністю її оплатила. Кількість оплаченої площі, яку зобов`язується передати, дорівнює 290,84 кв.м. На цій угоді-зобов`язанні надрукований рік «2011» виправлено ручкою на «2013» (виправлення не застережено) (а.с.11).

Рішенням Дубенського міськрайонного суду від 20.12.2018, яке залишено без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 04.04.2019, у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на стороні відповідача: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ОСОБА_8 , про визнання договорів дійсними, визнання майнових прав на об`єкт будівництва, відшкодування збитків та моральної шкоди, відмовлено. Постановою Верховного Суду України від 16.06.2021 року рішення Дубенського міськрайонного суду від 20.12.2018 та постанову Рівненського апеляційного суду від 04.04.2019 у цій справі залишено без зміни.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вказаними судовими рішеннями дано оцінку оспорюваному правочину угоді-зобов`язанню, що був укладений 12 листопада 2011 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 і згідно з яким ОСОБА_2 зобов`язалася передати в приватну власність житлову площу в 24-риквартирному будинку по АДРЕСА_1 , громадянці ОСОБА_1 , оскільки та повністю її оплатила.

У позовній заяві та апеляційній скарзі ОСОБА_1 доводить, що оспорюваний правочин є договором позики.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Тобто, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але яка й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Натомість, оспорюваний правочин таких ознак не містить. Відомості про суму та валюту грошових коштів, які передаються за правочином, у ньому не зазначені.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, шляхом надання розписки про отримання грошових коштів.

За змістом частин першої та другої статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання.

Відповідно до положень ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Обставини надання ОСОБА_1 у борг відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 500 000 грн. за договором позики не знайшли свого підтвердження належними і достовірними доказами, а тому суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (ч.1 ст. 81 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 ст. 80 ЦПК України). Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. 4 ст. 77 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 1 та ч. 2 ст. 89 ЦПК України).

Будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 16 травня 2022 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 листопада 2022 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Хилевич С. В.

Боймиструк С. В.