справа № 489/2641/21
провадження №2/489/222/22
УХВАЛА

про закриття провадження у справі

19 грудня 2022 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

при секретарі судового засідання Мартинюк Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального відділу державної виконавчої служби м.Миколаєва Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (далі - Центральний ВДВС), треті особи - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про скасування арешту

встановив:

У травні 2021 року позивач звернулася до суду з позовом, після уточнення якого остаточно просила скасувати арешти на рухоме та нерухоме майно, накладені державним виконавцем в рамках виконавчого провадження № 30168984, здійсненого на підставі виконавчого листа Ленінським районним судом міста Миколаєва від 31.03.2011 у справі № 2-115.

Позов мотивований тим, що у період з 05.12.2011 по 30.07.2012 на виконанні в Центральному ВДВС перебувало виконавче провадження № 30168984 на підставі виконавчого листа Ленінського районного суду міста Миколаєва від 31.03.2011 у справі № 2-115 про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь ВАТ КБ «Надра» заборгованості за кредитним договором № 165/ЕМК/Ц/2007-980 від 13.12.2007 в розмірі 47746,90 грн. У вказаному виконавчому провадженні, 05.12.2011 державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на майно боржника, на підставі якої внесено обтяження до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. 25.01.2012 звернення стягнення на рахунки боржника, а постановою від 30.07.2012 виконавчий документ повернуто стягувачу. Після повторного пред`явлення стягувачем виконавчого листа до виконання, постановою державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у м.Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 13.10.2020 виконавче провадження закінчено на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження». Так як в державних реєстрах міститься запис про арешти накладені державним виконавцем, через свого представника позивач звернулася до Центрального ВДВС про скасування арештів, але їй було відмовлено, так як профільним законом не передбачено внесення змін у раніше винесену постанову, крім того державний виконавець який накладав арешт звільнився.

Посилаючись на наведені обставини та невиконання державним виконавцем вимог статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» позивач звернулася до суду із вказаним позовом.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва суду від 15.06.2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. Одночасно, залучено до участі у справі в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

У судове засідання учасники справи не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином.

Представник позивача надала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності та просила позовні вимоги задовольнити.

Відповідач та треті особи правом на надання відзиву на позов та письмових пояснень не скористалися.

У зв`язку із цим, суд вважає з можливе розглянути справу за відсутності учасників справи.

Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частин п`ятої, дев`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення судового рішення є дата його складання.

Дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в ній докази, суд приходить до наступного.

Із наявного в матеріалах справи Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна № 34007251 від 05.12021 встановлено, що постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 05.12.2011, винесеною державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції у виконавчому провадженні № 30168984, накладено арешт на все рухоме майно боржника ОСОБА_1 , термін дії обтяження до 05.12.2016.

Згідно наданої на адвокатський запит відповіді Центрального ВДВС від 26.02.2021 № 12258 на виконанні в Центральному відділі державної виконавчої служби у період з 05.12.2011 по 30.07.2021 перебувало виконавче провадження № 30168984, відкрите на підставі виконавчого листа Ленінського районного суду міста Миколаєва від 31.03.2011 у справі № 2-115 про стягнення солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ВАТ КБ «Надра» заборгованості за кредитним договором № 165/ЕМК/Ц/2007-980 від 13.12.2007 в розмірі 47746,90 грн.

05.12.2011 державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на майно боржника, на підставі якої внесено обтяження до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

25.01.2012 винесено постанову про звернення стягнення на рахунки боржника, а постановою від 30.07.2012 виконавчий документ повернуто стягувачу.

Виконавчий документ був повторно пред`явлений стягувачем до виконання до Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одееса) та постановою цього відділу від 13.10.2020 виконавче провадження закінчено на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

У відповіді також вказано, що державний виконавець, який виносив постанову про завершення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», і зобов`язаний був зняти всі обтяження (арешти) накладені на майно боржника у виконавчому провадженні. У зв`язку із цим, Центральний ВДВС вважає, що не має законних підстав для задоволення викладених в адвокатському запиті вимог.

До позову долучено копію постанови про закінчення виконавчого провадження від 13.10.2020, винесену Інгуським відділом відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) з примусового виконання виконавчого листа № 2-7753/10, виданого Шевченківським районним судом міста Києва 25.02.2013 відносно боржника ОСОБА_2 .

Наведена постанова відповідно до статті 77 ЦПК України є неналежним доказом, так як не має відношення до цивільної справи № 2-115, розглянутої Ленінським районним судом міста Миколаєва.

Будь-яких інших доказів закінчення виконавчого поводження, крім вказаних вище, матеріали справи не містять.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Згідно з частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону № 1404-VIII особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про цивільне право, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Такий висновок наведено у постанові Верховного Суду від 02.11.2022 у справі № 203/1904/21 (провадження № 61-5661св22).

Вказане відповідає також висновку Великої Палати Верховного Суду, наведеному у постанові від 05.05.2020 у справі № 554/8004/16 (провадження 14-431цс19), де зазначено: «що спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладений арешт, відповідно до статей 15 і 16 ЦПК України у редакції, що була чинною 15 грудня 2017 року, суди розглядають у порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо існує спір щодо визнання права власності на майно та однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України у вказаній редакції. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно та про зняття з нього арешту. Особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна».

У постанові Верховного Суду від 02.11.2022 у справі № 203/1904/21 (провадження № 61-5661св22) також зроблено висновок: «Установивши, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Разом з тим, суди першої та апеляційної інстанцій помилково розглянули справу по суті та не врахували того, що арешт на майно ОСОБА_1 , який є боржником у виконавчому провадженні, накладено з метою забезпечення виконання рішення суду, а тому він не може бути позивачем у цій справі й така справа не підлягає розгляду у позовному провадженні, отже, провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України. Помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Схожі правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 904/51/19, у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18, у постановах Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 127/11276/20, від 08 вересня 2021 року у справі № 369/3757/20, від 01 грудня 2021 року у справі № 201/6486/20, від 19 січня 2022 року у справі № 577/4541/20. Підстав відступити від зазначених висновків касаційний суд не встановив.».

Таким чином, боржник як сторона виконавчого провадження у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Якщо суд помилково прийняв позов до розгляду, під час судового розгляду він має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Враховуючи встановлені обставини та наведене вище, суд вважає наявними підстави для закриття провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України, так позивач, яка є боржником у виконавчому провадженні, в якому було накладено арешт на її майно, має право на оскарження дій, бездіяльності чи рішення державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України, суд

ухвалив :

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Центрального відділу державної виконавчої служби м.Миколаєва Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), треті особи - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про скасування арешту закрити.

Роз`яснити позивачам, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення або з дня складання повного тексту ухвали. Учасник справи, якому повну ухвалу суду не було вручено у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повної ухвали суду.

Повний текст ухвали суду складено 19.12.2022.

Суддя І.В. Коваленко