Провадження № 2/638/2023/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.11.2022 року Дзержинський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого Аркатової К.В.,

секретаря Солодовник К.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення вартості спожитої теплової енергії,-

ВСТАНОВИВ:

КП «Харківські теплові мережі» звернулось до суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 вартість спожитої теплової енергії у розмірі 16075,07 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідачу на праві власності належить нежитлове приміщення цокольного поверху № 2-1-:-2-5 в літ. «А-5», загальною площею 40,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відповідач користується тепловою енергією, яка подається у приміщення, на підставі договору від 01.10.2015 року про купівлю - продаж теплової енергії в гарячій воді, проте за період з 01.04.2019 року по 30.04.2021 року утворилась заборгованість, у зв`язку з чим позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача суму заборгованості, інфляційні витрати, три відсотки річних та судовий збір.

В судове засідання представник позивача не з`явився, однак надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та не заперечував проти заочного розгляду справи. Просив суд позовні вимоги задовольнити повністю.

Відповідач в судове засідання не з`явився, надав заяву про відкладення розгляду справи. Однак, враховуючи тривалість перебування справи в суді з 22.10.2021 року, відкриття провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, надання відповідачем у справі відзиву на позов , суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача.

Згідно відзиву на позов, поданого 13.01.2022 року, відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог КП «Харківські теплові мережі», вказавши про оплату отриманих послуг, неможливість у зв`язку з відсутністю боргу за вказаний період нараховувати інфляційні витрати, три відсотки річних, вимога позивача в цій частині є необґрунтованою. Також, вказав, що позивачем не надано доказів про отримання ним рахунків на оплату за фактично отриману теплову енергію. Зазначив, що у зв`язку з карантином в Україні штрафні санкції не нараховуються.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Відповідачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить нежитлове приміщення цокольного поверху № 2-1-:-2-5 в літ. «А-5», загальною площею 40,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з централізованою системою опалення та гарячого водопостачання.

01.10.2015 року між сторонами у справі укладено договір № 12646 купівлі - продажу теплової енергії в гарячій воді.

Пунктом 3.2.6. договору передбачено обов`язок споживача виконувати умови та порядок оплати спожитої теплової енергії в обсягах і в терміни, які передбачені договором. Відповідно до пунктів 6.3, 6.4 розрахунковим періодом є календарний місяць. Споживач за 3 дні до початку розрахункового періоду сплачує вартість зазначеної у додатку № 1 до договору кількості теплової енергії.

Згідно з приписами Закону України «Про теплопостачання», теплова енергія - це товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.

Права і обов`язки виробників, виконавців, споживачів у сфері житлово-комунальних послуг встановлені Законом України від 24 червня 2004 року № 1875-1У (з наступними змінами) «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до ч.1 статті 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги надаються споживачу безперервно, за винятком часу перерв.

Згідно п.5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Приписами п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45, зазначено, що власник зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи за період з 01.04.2019 року по 30.04.2021 року відповідачем спожито теплової енергії на суму 16075,07 грн.

Відповідачем частково сплачено заборгованість за отримані послуги, проте за період позовних вимог не сплаченою залишилась сума основного боргу у розмірі 11091,21 грн.

Зобов`язання, згідно із ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України виникають, зокрема, з договору.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України , зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 525 Цивільного кодексу України встановлено загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 Цивільного кодексу України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язань наступають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно зі ст. 525 ЦК України однобічна відмова від виконання прийнятих зобов`язань не допускаються.

Приймаючи до уваги, що відповідач будучи зобов`язаними своєчасно сплачувати плату за отримані послуги, в односторонньому порядку припинив виконувати взяті на себе зобов`язання, не сплачує заборгованість добровільно, суд приходить до висновку, що виникла заборгованість у несплаченій частині підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, зокрема, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок по оплаті отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Таким чином, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання, якою передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою в статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладаються законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Посилання відповідача на те, що не підлягають стягненню інфляційні витрати та сума 3 % річних через сплату боргу суд відхиляє, оскільки погашення основної суми заборгованості відбулося частково та після звернення до суду з позовом.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з урахуванням частково сплаченої суми боргу відповідачем.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача пропорційно задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 141, 274-279, 263-265, 352, 354-355 ЦПК України, Законом України «Про теплопостачання», 11, 509,525,526,530,625,629 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» (м.Харків, вул.Мефодіївська, 11, ) заборгованість за теплову енергію у розмірі 11091 (одинадцять тисяч дев`яносто одна) грн 20 коп., інфляційні витрати у розмірі 1891 (одна тисяча вісімсот дев`яносто одна) грн 73 коп., суму трьох процентів річних у розмірі 1004 (одна тисяча чотири) грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» 1975 (одна тисяча дев`ятсот сімдесят п`ять) грн сплаченого судового збору.

В іншій частині позову - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів, починаючи з 11.11.2022 року.

Головуючий