Справа № 199/9652/21
(2/199/810/22)
РІШЕННЯ

Іменем України

27.12.2022 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого судді Руденко В.В., при секретарі Божко А.В., за участі представника позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту родинних відносин, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування позову посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 . Після його смерті залишилось спадкове майно у вигляді 24/100 частини домоволодіння, що розташоване за адресою АДРЕСА_1 . За життя ОСОБА_4 склав заповіт, у відповідності до якого все належне йому на момент смерті майно заповідав позивачу. ОСОБА_4 за свого життя спадщину після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 матері ОСОБА_5 прийняв, проте не оформив своїх спадкових прав. ОСОБА_5 фактично вступила в управління та володіння спадковим майном у вигляді 24/100 частини домоволодіння, що розташоване за адресою АДРЕСА_1 , після померлої матері ОСОБА_6 , відповідно до ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року). Після смерті ОСОБА_4 позивач звернувся до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 15 жовтня 2021 року у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину домоволодіння, що розташоване за адресою АДРЕСА_1 , було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно, відсутності відомості про дитину гр. ОСОБА_7 суперечливі ІНФОРМАЦІЯ_3 чи ІНФОРМАЦІЯ_3 . У ОСОБА_4 інших спадкоємців окрім позивача не було. У зв`язку з викладеним позивач просив суд встановити юридичний факт, що ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , доводиться матірю ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , встановити юридичний факт, що ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , доводиться сином ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 . Визнати за почивачем право власності на 24/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складається з: житлового будинку літ. Б-1 приміщення 4-І, 4-2, 5-І, 5-2, 5-3 житловою площею 25,3 кв.м., 1/2 приміщення І, 1/2 ганку б, 1/2 погреба під Б1, 1/2 огорожі № І, 1/2 хвіртки №6, 1/2 водоколонки № 5, 1/2 убиральні Р, 1/4 мостіння І, в порядку спадкування за заповітом після ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, надав пояснення аналогічні викладеним, просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач подав до суду заяву про розгляд справи без її участі, рішення винести на розсуд суду.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , належало 24/100 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 05.06.1947 р. посвідченого нотаріальною конторою АНД района за реєстровим № 5339, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу № 80 за реєстраційний № 23, та рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної Ради народних депутатів № 404/6 від 21.11.2003р.

ОСОБА_5 після смерті матері ОСОБА_6 вступила у фактичне володіння спадковим майном шляхом користування та утримання майна, оскільки проживала разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, що підтверджується поясненнями свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та матеріалами спадкової справи.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 19.01.2021 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Дніпровському, Солонянському районах Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), актовий запис № 30.

Син ОСОБА_5 - ОСОБА_4 вступив у фактичне володіння спадковим майном шляхом користування та утримання майна, оскільки проживав разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, що підтверджується поясненнями свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та матеріалами спадкової справи.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснив, що він з 1987 року проживає в кв. АДРЕСА_2 та спілкувався з родиною ОСОБА_10 . В будинку за життя проживали ОСОБА_6 та її донька ОСОБА_5 та онук ОСОБА_4 .

Свідок ОСОБА_9 , пояснив суду, що був знайомий та таварищував із ОСОБА_4 , який мешкав в будинку АДРЕСА_1 , за життя з ним разом мешкали мати ОСОБА_5 та бабуся ОСОБА_6 , останній і належав на праві власності будинок.

Відповідно до п. 1, 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 "Про судову практику у справах про спадкування" відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо.

Згідно до ст. 548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Статтею 549 ЦК УРСР передбачено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, зокрема, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Згідно з положеннями ч. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від №5 31.03.1995 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", відповідно до п.1 ст.273 (1502-06) ЦПК суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника.

Надаючи оцінку та аналізуючи усі зібрані по справі докази у їх сукупності, суд вважає, що в ході розгляду справи знайшов своє підтвердження той факт, що ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , є матірю ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 .

В частині позову про встановлення юридичного факту, що ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , доводиться сином ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , відмовити, оскільки вказаний факт встановлений Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження, де зазначено що 30 травня 1963 року складено актовий запис про народження ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_4 , де його матірю значиться ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 10.06.2021 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Дніпровському, Солонянському районах Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), актовий запис № 430.

ОСОБА_4 за свого життя, а саме 27 листопада 2020 року склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Щетіловою О.В., зареєстрований в реєстрі за № 17836, яким заповів усе належне йому майно позивачу по справі. На час відкриття спадщини заповіт є чинним. Позивач прийняв спадщину за заповітом шляхом подання заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори. Відповідач по справі також подала заяву про прийняття спадщини за законом, як цивільна дружина спадкодавця.

Проте отримати свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно позивач не може в зв`язку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно, відсутні відомості про дитину гр. ОСОБА_7 суперечливі ІНФОРМАЦІЯ_3 чи ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що держаним нотаріусом Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвою Н.С. 15.10.2021 року видано постанову про відмову в вчиненні нотаріальної дії.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкування є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За приписами ч. 1 та ч. 2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно з ч.1ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. З цієї норми випливає, що прийняття спадщини має важливе практичне значення: з ним пов`язана можливість оформлення права власності на спадкове майно шляхом видачі нотаріусом правовстановлюючого документа - свідоцтва про право на спадщину та реєстрації, у випадках, визначених законом, прав на неї (наприклад, на нерухоме майно).

У Листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено, що відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

У відповідності до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, а спадкоємець, який прийняв спадщину, в розумінні ч.1 ст. 1218 ЦК України, має право вимагати визнання за ним права власності на спадкове майно в судовому порядку.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.23 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 №7, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому чинним на момент такої нотаріальної дії законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю порушених прав спадкоємців, щодо захисту яких вони звернулися до суду. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду по захист своїх спадкових прав за правилами позовного провадження.

Аналогічна думка викладена в роз`ясненні наданому Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0-13 від 16 травня 2013 року, відповідно до якого, визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Відповідно доч.4 ст. 3 Закону України, «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав.

За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного Згідно зі ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Ст. 15 ЦК України також передбачає право кожної особи на захист своїх цивільних прав та інтересів у разі їх порушення, невизнання або оспорювання, а ст. 16 цього ж кодексу право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, вказуючи в якості одного зі способів захисту цивільних прав та інтересів визнання права. Ст. 392 ЦК України також передбачено право власника майна на пред`явлення позову про визнання його права власності.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Оцінюючи дослідженні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Згідно ч.1,3 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, так, як в іншому порядку, крім судового, позивач позбавлений можливості захистити свої спадкові права, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом.

З огляду на вищевказане, а також задоволення позову в частині встановлення факту що ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , є матірю ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , суд вважає за необхідне визнати за ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 24/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 .

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по справі, що складаються з судового збору, в розмірі 1870,00 грн.

Керуючись ст.ст. 5, 12, 13, 263-265 ЦПК України, ст. 549 ЦК України (1963 року) ст.ст.1264, 1268 ЦК України, суд-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту родинних відносин, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, - задовольнити частково.

Встановити факт, що ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , є матірю ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Визнати за ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на 24/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , які складаються з: у житловому будинку літ. Б-1 приміщення 4-І, 4-2, 5-І, 5-2, 5-3 житловою площею 25,3 кв.м., 1/2 приміщення І, 1/2 ганку б, 1/2 погреба під Б1, 1/2 огорожі № І, 1/2 хвіртки №6, 1/2 водоколонки № 5, 1/2 убиральні Р, 1/4 мостіння І, в порядку спадкування за заповітом після ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати по справі, що складаються з судового збору, в розмірі 1870,00 грн.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі у тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення апеляційної скарги.

Суддя Руденко В.В.