(2/199/934/22)
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

25.10.2022 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого судді Авраменка А.М.,

при секретарі судового засідання Хамула А.С.,

за участю представника позивача Гусак О.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод ЗБК» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати,

ВСТАНОВИВ:

17 грудня 2021 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого, з урахуванням подальшого уточнення представником, послався на те, що він в період з 03 лютого 2014 року по 16 червня 2021 року перебував у трудових відносинах із відповідачем. Ці правовідносини припинились внаслідок звільнення позивача за згодою сторін на підставі ст.36 ч.1 п.1 КЗпП України, позивачу було видано трудову книжку та копію наказу про звільнення, однак не проведено повного розрахунку, а саме не виплачено заробітну плату за травень та червень 2021 року в загальному розмірі 29804,24 гривень, не виплачено грошову компенсацію за дні невикористаної щорічної відпустки в кількості 71 календарного дня, що за розрахунком позивача становить 34214,98 гривень. Саме ці суми позивач і просить стягнути з відповідача за даним позовом, а також середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 17 червня 2021 року по 25 жовтня 2022 року в розмірі 244130,68 гривень та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати в розмірі 863,96 гривень на час подання позову до суду. Також позивач просив суд покласти на відповідача судові витрати по справі.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження із викликом сторін.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2022 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, підготовче провадження у справі закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги свого довірителя підтримала в уточненій редакції щодо розрахунку середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, просила позов задовольнити в повному обсязі з викладених у ньому підстав. Проти заочного розгляду справи представник позивача не заперечувала.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, право на подання відзиву не скористався.

За таких обставин суд вважає за можливе на підставі ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України провести судове засідання та здійснити розгляд даної цивільної справи за відсутності відповідача в заочному порядку відповідно до Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України.

Вислухавши представника позивача та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що позивач з 03 лютого 2014 року по 16 червня 2021 року перебував у трудових відносинах із відповідачем, працюючи на посаді заступника директора з виробництва, начальника виробництва залізобетонних виробів та конструкцій, будучи звільненим на підставі наказу від 16 червня 2021 року №83-к на підставі ст.36 ч.1 п.1 КЗпП України за згодою сторін, що підтверджується копією трудової книжки позивача, копією наказу про прийом на роботу, а також копією відповідного наказу про звільнення.

Також судом встановлено, що в день звільнення позивача із ним не було проведено остаточний розрахунок у відповідності до вимог ст.116 КЗпП України, чого не було здійснено і в подальшому, в зв`язку із чим у відповідача виникла заборгованість перед позивачем по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі за травень та червень 2021 року в загальному розмірі 29804,24 гривень. Крім того, відповідачем не виплачено позивачу компенсацію за невикористану відпустку загальною тривалістю 71 календарний день. Викладене підтверджується копією розрахункового листка та копією довідки про розмір заробітної плати, відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, випискою по особовому рахунку за період з 01 січня 2020 року по 06 грудня 2021 року, а також копією наказу про звільнення.

Згідно копії довідки відповідача від 06 грудня 2021 року №0000-000027 розмір заробітної плати позивача за квітень 2021 року склав 10097,61 гривень, за травень 2021 року 13892,11 гривень, а за останні 12 місяців, що передували місяцю звільнення, 120475,28 гривень.

Згідно розрахунку позивача, правильність якого не викликає в суду сумніву, розмір компенсації втрати позивачем частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків виплати заробітної плати за травень та червень 2021 року за період з моменту виникнення у відповідача обов`язку з виплати такої заробітної плати та по листопад 2021 року включно становить 863,96 гривень.

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України, КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про відпустки», Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі Порядок), Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 (далі Порядок проведення компенсації).

Так, відповідно до ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. За змістом ст.ст.2, 221, 231, 232 КЗпП України працівник має право звернутися до суду для вирішення трудового спору, захисту свого порушеного права.

Відповідно до ст.43 ч.7 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ст.1 Закону України «Про оплату праці», ст.94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частиною 1 ст.21 Закону України «Про оплату праці» визначено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Положеннями ст.115 КЗпП України, ст.24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

Нормою ст.15 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Положеннями ст.47 КЗпП України передбачений обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Аналогічні норми містить ст.24 Закону України «Про відпустки».

В свою чергу, нормою ст.116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Положеннями п.2 розділу ІІ Порядку визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Положеннями п.3 розділу ІІІ Порядку визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.

Положеннями 7 розділу IV Порядку передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки. Святкові та неробочі дні (ст.73 КЗпП України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються.

Положеннями п.8 розділу IV Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.

Відповідно до ст.34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

За змістом ст.ст.1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом (01 січня 2001 року). Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема заробітна плата (грошове забезпечення). Аналогічні положення містять п.п.1-3 Порядку проведення компенсації.

Згідно норм ст.ст.3, 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Аналогічні за змістом норми містять положення п.4, 5 Порядку проведення компенсації.

Відповідно до ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Окрім того, положеннями ст.238 КЗпП України визначено, що при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті наведених вище норм законодавства, враховуючи, що в судовому засіданні знайшли підтвердження належними та допустимими доказами заявлені позивачем факти його перебування у трудових відносинах із відповідачем, звільнення із займаної посади без виконання відповідачем вимог трудового законодавства щодо здійснення повного розрахунку із працівником при звільненні шляхом виплати йому боргу по нарахованій заробітній платі, і фактичний розмір цього боргу відповідає заявленому позивачем в позові, як і розрахований позивачем розмір компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати вказаного боргу по заробітній платі станом на день звернення позивача до суду із даним позовом, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність заявлених позовних вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та означеної компенсації втрати частини доходів, а відтак і про необхідність задоволення цієї частини позовних вимог в повному обсязі.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати позивачу боргу по заробітній платі, суд виходив і з того, що означена невиплачена заробітна плата була нарахована позивачу до його звільнення, а тому до спірних правовідносин в цій частині підлягають застосуванню і положення Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 23 жовтня 2021 року по справі №363/554/18, від 26 листопада 2021 року по справі № 127/937/17, від 10 травня 2022 року по справі №369/3013/20.

Стосовно позовних вимог про стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, то з огляду на встановлені під час розгляду справи фактичні обставини з урахуванням на наведені норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини в цій частині, суд приходить до висновку про правомірність та обґрунтованість цих позовних вимог, а отже і можливість їх задоволення, однак часткового шляхом стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 24163,12 гривень замість заявлених позивачем 34214,98 гривень. Правова позиція суду, покладена в основу такого результату розгляду даної позовної вимоги, зумовлена тим, що позивач при здійсненні розрахунку означеної грошової компенсації в його основу покладає 250 календарних днів (за вирахуванням святкових та неробочих днів). В той же час, за змістом п.7 розділу IV Порядку, який визначає спосіб та порядок обчислення грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, до святкових та неробочих днів віднесені лише ті, які передбачені ст.73 КЗпП України, і таких днів у розрахунковому періоді (12 місяців, що перебували дню звільнення) з червня 2020 року по травень 2021 року включено було 11, а тому кількість календарних днів у розрахунку компенсації має становити 354. Відтак, розрахунок суду грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки має наступний вигляд: 120475,28 гривень (заробітна плата позивача за 12 місяців, що передували дню місяцю звільнення) / 354 календарні днів у періоді (ті ж 12 місяців) х 71 день невикористаної позивачем відпустки = 24163,12 гривень. Саме така сума компенсації і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в порядку часткового задоволення даної позовної вимоги.

При цьому наведений розрахунок грошової компенсації узгоджується із усталеною судовою практикою, зокрема викладеною у постанові Верховного Суду від 06 квітня 2020 року по справі №209/3695/16-ц.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить із наступного.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлює ст.117 КЗпП України. Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Середній заробіток за ст.117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника.

Умовами застосування ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Правові висновки, аналогічні наведеним трьома абзацами вище, також містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року по справі №821/1083/17, від 18 березня 2020 року по справі №711/4010/13, від 08 лютого 2022 року по справі №755/12623/19.

Позивач, пред`являючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на підставі ст.117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в уточненому розмірі 244130,68 гривень, в основу свого розрахунку такого середнього заробітку покладає 34 робочих дня (для розрахунку середньоденної заробітної плати). Із такими вихідними даними розрахунку суд не може погодитись, оскільки у квітні та травні 2021 року (два місяці, які передували місяцю, в якому відбулось звільнення позивача) насправді 40 робочих днів, а тому середньоденна заробітна плата позивача, розрахована судом у відповідності до п.8 розділу IV Порядку, становить 599,74 гривень (23989,72 гривень заробітної плати за квітень та травень 2021 року разом / 40 робочих днів у вказаних двох місяцях), а не розраховані позивачем 705,58 гривень. Відтак, розрахунок суду розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні має наступний вигляд: 599,74 гривень х 346 робочих днів за весь період прострочення (з 17 червня 2021 року (наступний день після звільнення позивача) по день ухвалення даного рішення суду 25 жовтня 2022 року) = 207510,04 гривень. Саме така сума і підлягала б стягненню з відповідача на користь позивача замість заявлених позивачем 244130,68 гривень.

Разом з тим, вирішуючи позовні вимоги, суд враховує і наступне. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до ч.1 ст.9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Відповідно до п.6 ч.1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає ч.3 ст.13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та певних критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Такими критеріями для зменшення можуть бути наступні: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Наведений у чотирьох абзацах вище правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі №761/9584/15-ц, а також знайшов своє подальше застосування і відображення у постановах Верховного Суду від 18 травня 2022 року по справі №462/3660/19, від 29 червня 2022 року по справі №756/9470/20, від 31 серпня 2022 року по справі №363/3659/20, від 05 жовтня 2022 року по справі №753/6287/21.

Таким чином, спираючись на вищевикладений правовий висновок судів касаційної інстанції, який є обов`язковим для врахування судом при розгляді даної цивільної справи, враховуючи розмір стягуваної судом на користь позивача заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, період затримки розрахунку при звільненні, а також рівень доведеності матеріалами справи суттєвості для позивача означених майнових витрат, зумовлених несвоєчасним розрахунком при його звільненні, приймаючи до уваги вимоги закону щодо добросовісності поведінки учасників цивільних, трудових правовідносин у реалізації ними своїх прав та законних інтересів, з метою запобігання порушення трудових прав інших працівників відповідача на повне та своєчасне отримання винагороди (заробітної плати) за виконану роботу, суд приходить до висновку про можливість лише часткового задоволення вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 54000 гривень, що за переконанням суду буде справедливим, розумним та відповідати вимогам закону, а також усталеній судовій практиці за даною категорією справ.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, керуючись нормами ст.ст.133, 137, 141 ЦПК України, враховуючи види судових витрат по справі, кількість та характер заявлених позовних вимог, а також результат розгляду справи, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачений останнім при зверненні до суду судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 793,02 гривень (стосовно вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати), а також пропорційно стягнути частину понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6282,64 гривень. Оскільки позивача на підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору за пред`явлення позовних вимог про стягнення заробітної плати та грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, і такі позовні вимоги задоволено повністю та частково відповідно, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір, який би мав сплачуватись за такі позовні вимоги, в розмірі 908 гривень.

Окрім того, суд вважає за необхідне у відповідності до ст.367 ЦПК України допустити негайне виконання даного рішення в частині стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, в розмірі місячного платежу.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 124 Конституції України, ст.ст.2, 47, 83, 94, 115, 116, 117, 221, 231, 232, 233, 238 КЗпП України, ст.ст.1, 15, 21, 24, 34 Закону України «Про оплату праці», п.2 розділу ІІ, п.3 розділу ІІІ, п.п.7, 8 розділу IV Порядку, ст.ст.1-4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», п.п.1-5 Порядку проведення компенсації, ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280, 281, 289, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод ЗБК» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод ЗБК» (; адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, вул. Курсантська, 7) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ) заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі за травень та червень 2021 року в загальному розмірі 29804,24 гривень, грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 24163,12 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 54000 гривень, компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати в розмірі 863,96 гривень, а всього 108831,32 гривень.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

У рахунок відшкодування судових витрат по справі стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод ЗБК» (; адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, вул. Курсантська, 7) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір в розмірі 793,02 гривень, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6282,64 гривень, а всього 7075,66 гривень.

В порядку розподілу судових витрат по справі стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод ЗБК» (; адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, вул. Курсантська, 7) на користь держави судовий збір в розмірі 908 гривень.

Рішення суду в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод ЗБК» на користь ОСОБА_1 заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі за один місяць допустити до негайного виконання.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне заочне рішення суду складено 04 листопада 2022 року.

Суддя А.М. Авраменко