Справа №461/4553/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2022 року м.Львів. Галицький районний суд м. Львова

у складі:

головуючого судді Юрківа О.Р.,

за участю:

секретаря судового засідання Цибулько О.І.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася до суду з цивільним позовом до ОСОБА_4 про стягнення коштів. Свої вимоги мотивує тим, що заочним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 24.01.2012 року у цивільній справі № 2-2681/11 було задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів у загальному розмірі 577224.77 грн., з яких: 458407.25 грн. - заборгованості за договором позики; 57928.50 грн. - процентів; 43698.72 грн. - інфляційних та 17190.30 грн. - 3 % річних. Рішення суду набрало законної сили та на виконання даного рішення було видано виконавчий лист. 27.03.2012 року Галицьким ВДВС Львівського МУЮ було відкрито виконавче провадження. Однак, 02.07.2015 року стягувач - ОСОБА_5 загинув в ДТП. Позивачка зазначає, що рішення суду залишилось невиконаним. Згідно довідки Галицького ВДВС Львівського МУЮ станом на січень 2016 року вказане виконавче провадження фактично не завершене та перебуває на виконанні. Згідно з довідкою Пустомитівської державної нотаріальної контори єдиним спадкоємцем стягувача - ОСОБА_5 є його мати - ОСОБА_3 . Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 15.03.2016 року було замінено стягувача у виконавчому провадженні у цивільній справі № 2-2681/11 з ОСОБА_5 на ОСОБА_3 . Тому позивачка зазначає, що вона набула всіх прав стягувача у спірних правовідносинах з відповідачем щодо виконання рішення суду про стягнення заборгованості за договором позики. Позивачка зазначає, що оскільки рішення суду не виконується протягом тривалого часу тому вона заявляє відповідачу додаткові вимоги про стягнення процентів за договором позики, інфляційних та 3% річних, оскільки з початку 2012 року грошова одиниця України значно знецінилась, що підтверджується офіційними даними Держкомстату. На момент звернення з позовом боржник (відповідач) не сплатив суми боргу згідно рішення суду, тому кредитор (позивач) вважає, що він має право вимагати сплати заборгованості з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, так як це є способом захисту його майнового права, суть якого полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Тому позивачка вважає, що до стягнення з відповідача підлягає сума грошових коштів у загальному розмірі 284993.51 грн., з яких: 107191.43 грн. - процентів за договором позики, 137522.75 грн. - інфляційних втрат та 40279.33 грн. - в якості 3% річних із розрахунку 54 календарних місяців з моменту прийняття рішення суду про стягнення заборгованості за договором позики до моменту звернення з позовом в суд про стягнення додатково заявлених вимог у зв`язку із простроченням виконання грошового зобов`язання. Просила позов задовольнити.

24.01.2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з заявою про уточнення позовних вимог та просила стягнути з відповідача на її користь грошові кошти в розмірі 400493,93 грн. в якості процентів за договором позики та 145828, 55 грн. в якості 3% річних. Такі грошові кошти позивачка просить стягнути у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання за період з 25.01.2012 року по 29.12.2014 року.

21.02.2022 року позивачка подала до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог. В даній заяві просить стягнути з ОСОБА_4 на користь позивачки грошові кошти в розмірі 214551,92 грн. в якості процентів за договором позики та 71286,85 грн. в якості 3% річних. Такі грошові кошти ОСОБА_3 просить стягнути у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання за період з 12.07.2013 року по 29.12.2014 року. Просить позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 15.07.2016 року відкрито провадження у справі.

03.08.2016 року до суду надійшло клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 06.09.2016 року провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі за заявою ОСОБА_4 , за участю заінтересованих осіб: Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського місцевого управління юстиції, ОСОБА_3 , про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

04.01.2018 року до суду надійшло клопотання ОСОБА_3 про поновлення провадження у справі.

18.01.2018 року представник відповідача - адвокат Котягін А.С. подав до суду відзив на позовну заяву.

24.01.2018 року позивачка подала до суду заяву про уточнення позовних вимог.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 24.01.2018 року поновлено провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів.

26.04.218 року до суду надійшов відзив від представника відповідача на заяву про уточнення позовних вимог.

27.04.2018 року до суду надійшло клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі та клопотання про залишення заяви ОСОБА_3 про уточнення позовних вимог без руху у зв`язку з несплатою судового збору.

23.05.2018 року до суду подано позивачем заперечення на клопотання про зупинення провадження у справі та клопотання про звільнення від сплати судового збору або ж відстрочення сплати судового збору.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 23.05.2018 року звільнено позивача ОСОБА_3 від оплати судового збору за подання заяви про уточнення (збільшення) позовних вимог від 21.01.2018 року. Відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 про залишення заяви про уточнення позовних вимог ОСОБА_3 без руху. Клопотання представника відповідача ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі задоволено. Провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів зупинено до набрання законної сили судовим рішенням по справі № 461/1666/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа - Галицький відділ ДВС м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області, про визнання недійсною розписки ОСОБА_5 від 29.12.2014 року.

05.11.2021 року до суду надійшла заява ОСОБА_3 про відновлення провадження у справі.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 26.11.2021 року відновлено провадження у справі.

23.12.2021 року до суду надійшли додаткові пояснення до відзиву від представника відповідача ОСОБА_2

21.02.2022 року до суду ОСОБА_3 подано відповідь на відзив на позовну заяву та заяву про зменшення розміру позовних вимог.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав уточнені позовні вимоги, надав суду пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та заявах про уточнення позовних вимог, та просить позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги заперечила, надала суду пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву, просить відмовити в задоволенні позовних вимог, не заперечує стосовно стягнення з відповідача 20082, 00 грн. Також зазначила, що строк кредитування був встановлений до 31.05.2010 року, а тому до цього моменту позивачка мала право стягувати проценти.

Заслухавши пояснення учасників, дослідивши інші матеріали справи, суд встановив такі обставини.

Заочним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 24.01.2012 року у цивільній справі № 2-2681/11 позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 суму боргу за договором позики у розмірі 458407, 25 грн., інфляційні втрати у розмірі 43698, 72 коп., 3% річних у розмірі 17190, 30 грн., проценти за договором у розмірі 57928, 50 грн., а всього 577224, 77 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 1700, 00 грн. судового збору та 120, 00 грн. витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи /а. с. 7-8/.

Постановою старшого державного виконавця Галицького відділу Державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції від 27.03.2012 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-2681 виданого 27.02.2012 року про стягнення з ОСОБА_4 458407, 25 грн., інфляційні втрати у розмірі 43698, 72 коп., 3% річних у розмірі 17190, 30 грн., проценти за договором у розмірі 57928, 50 грн., а всього 577224, 77 грн. в користь ОСОБА_5 /а. с. 9/.

Згідно з свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 03.07.2015 року, виданим Виконавчим комітетом Сороки-Львівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 30 років, про що 03.07.2015 року складено відповідний актовий запис №27 /а. с. 10/.

З листа Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції №В-10/1046 від 26.01.2016 року вбачається, що на виконанні у Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції перебуває виконавче провадження № 48503433 з виконання виконавчого листа № 2- 2681 виданого 27.02.2012 року Галицьким районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_4 458 407,25 грн. за договором позики, 43 698,72 грн. інфляційних витрат, 17 190,30 грн. 3% річних, 57 928,50 грн. процентів за договором позики, а всього - 577 224,77 грн. в користь ОСОБА_5 21.08.2015 року державним виконавцем відповідно до вимог ст. 17, 19, 20, 25 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 2-2681 від 27.02.2012 року. 10.09.2015 року державним виконавцем відповідно до вимог ст. 37 п. 1 ч. 1 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про зупинення виконавчого провадження. Станом на 26.01.2016 року виконавче провадження фактично не завершене та перебуває на виконанні у Галицькому відділі ДВС ЛМУЮ / а. с. 11/.

Відповідно до листа Пустомитівської державної нотаріальної контори від 13.06.2016 року вих. №720/02-14 адресованого ОСОБА_3 вбачається, що до кола спадкоємців, закликаних до спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_5 , єдиним спадкоємцем до спадщини, що відкрилася після його смерті є ОСОБА_3 /а. с. 12/.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 15.03.2016 року замінено стягувача у виконавчому провадженні у цивільній справі № 2-2681/11 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, з ОСОБА_5 на правонаступника ОСОБА_3 . А також замінено заінтересовану особу (стягувача) у розгляді справи за заявою ОСОБА_4 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню з ОСОБА_5 на правонаступника ОСОБА_3 / а. с. 13/.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 25.05.2017 року у задоволенні заяви ОСОБА_4 , за участю заінтересованих осіб ОСОБА_3 , Галицького відділу державної виконавчої служби міста Львів про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відмовлено за безпідставністю / а. с. 38/.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 21.12.2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задоволено. Ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 25 травня 2017 року - скасовано та постановлено нову ухвалу, якою виконавчий лист №2-2681/11, видано 27.02.2012 року Галицьким районним судом м. Львова на виконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 січня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення 577224.77 грн. заборгованості визнано таким, що не підлягає виконанню / а. с. 42-44/.

Постановою Львівського апеляційного суду від 26.12.2019 року заяву ОСОБА_3 про перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинами постанови Апеляційного суду Львівської області від 21 грудня 2017 року - задовольнити. Постанову Апеляційного суду Львівської області від 21 грудня 2017 року по цивільній справі № 461/11703/15-ц - скасовано. Апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 залишено без задоволення. Ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 25 травня 2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного суду від 11.11.2020 року касаційну скаргу ОСОБА_4 , подану представником Котягіним А.С. , задоволено частково. Постанову Львівського апеляційного суду від. 26.12.2019 року скасовано. Провадження за заявою ОСОБА_3 про перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинами постанови Апеляційного суду Львівської області від 21 грудня 2017 року у справі за заявою ОСОБА_4 , за участю заінтересованих осіб: ОСОБА_3 , Галицького відділу державної виконавчої служби міста Львів, про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, закрито / а. с. 149-153/.

Постановою Львівського апеляційного суду від 02.11.2021 року у справі №461/1666/18 апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 задоволено. Рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 березня 2020 року скасовано. Ухвалено нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , з участю третьої особи Галицького відділу державної виконавчої служби м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області, про визнання одностороннього правочину недійсним - відмовлено / а. с. 115/.

Постановою Верховного суду від 03.05.2022 року у справі №461/1666/18 касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення. Постанову Львівського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року залишено без змін.

З мотивувальної частини постанови Львівського апеляційного суду від 02.11.2021 року у справі №461/1666/18 вбачається, що у відповідності до змісту розписки ОСОБА_5 від 29 грудня 2014 року останній отримав від ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 57 500 дол. США на виконання зобов`язань за виконавчим провадженням № 31882560. Зазначено, що ОСОБА_5 жодних майнових чи інших претензій до ОСОБА_4 за вказаним виконавчим провадженням не має. У справі, що переглядається судом встановлено, що: оспорювана розписка, як борговий документ, підписана особисто ОСОБА_5 (наведене підтверджено відповідними висновками експертиз), та за життя ним не оспорювалась; оригінал такої розписки знаходиться у боржника; доказів щодо умислу на укладення саме фіктивного правочину позивачем до суду не подано; між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 існувало одне боргове зобов`язання, яке виникло з договору позики, підтвердженого розпискою ОСОБА_4 від 27 лютого 2010 року, факт невиконання якого підтверджено рішенням суду від 24 січня 2012 року; зміст оспорюваної розписки відповідає вимогам, встановленим статтею 545 ЦК України / а. с. 200-207/.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦПК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 533 Цивільного кодексу України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до ст. 536 Цивільного кодексу України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст.604 ЦК України зобов`язання припиняється за домовленістю сторін.

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, кодексу боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.1 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Таким чином з матеріалів справи вбачається, що заборгованість за рішенням Галицького районного суду м. Львова від 24.01.2012 року повернута ОСОБА_4 ОСОБА_5 частинами в доларах США. 29.12.2014 р. ОСОБА_4 було повернуто ОСОБА_5 залишок боргу в розмірі 10 000 дол. США, про що ОСОБА_5 написав розписку.

Станом на день написання ОСОБА_5 розписки від 29.12.2014 р. ОСОБА_5 належало право вимоги до ОСОБА_4 щодо сплати решти боргу, встановленого рішенням Галицького районного суду м. Львова від 24.01.2012р., та право вимоги щодо сплати ОСОБА_4 ОСОБА_5 процентів за користування позикою та 3 % річних за період з 25.01.2012 року по 29.12.2014 року, тобто період за який рішенням Галицького районного суду м. Львова від 24.01.2012р. не було стягнуто процентів та 3% річних.

В розписці від 29.12.2014 р. ОСОБА_5 зазначив, що жодних майнових та інших претензій до ОСОБА_4 за його розпискою немає у вказаному виконавчому провадженні. Оскільки станом на 29.12.2014 р. на підставі розписок ОСОБА_4 від 27.02.2010р., та другої без дати, в ОСОБА_5 існувало право на отримання коштів не тільки стягнутих рішенням Галицького районного суду м. Львова від 24.01.2012 р., а й право на стягнення процентів та 3% річних за період після прийняття такого рішення: з 25.01.2012 року по 29.12.2014р. Написанням розписки від 29.12.2014 р., в змісті якої міститься запис про відсутність майнових претензій за розпискою ОСОБА_4 , сам ОСОБА_5 підтвердив припинення з 29.12.2014 р. всіх зобов`язань ОСОБА_4 , що могли виникнути на підставі його розписок до 29.12.2014 р.

Вказані обставини та розписка ОСОБА_5 від 29.12.2014 р. підтверджують, що 29.12.2014 р. у зв`язку з проведеним ОСОБА_4 виконанням своїх зобов`язань перед ОСОБА_5 та за домовленістю між ними припинились всі зобов`язання, що виникли з договору позики, оформленого розпискою ОСОБА_4 від 27.20.2010 р. та другою розпискою без дати, в тому числі по сплаті процентів, 3 % річних, тощо, за період прострочення з 25.01.2012 року по 29.12.2014 р.

Судовими рішеннями, які набрали законної сили, а саме: постановою апеляційного суду Львівської області від 21.12.2017 р. у справі № 461/11703/15-ц, постановою Львівського апеляційного суду від 02.11.2021р. у справі № 461/1666/18 була встановлена обставина щодо повного і остаточного повернення ОСОБА_4 ОСОБА_5 29.12.2014 р. боргу по позиці в розмірі 57 500 доларів США, про що була ОСОБА_5 написана розписка від 29.12.2014 р.

Окрім цього, при здійсненні розрахунку процентів і 3 % річних позивачка розраховує зазначені нарахування з суми боргу - 57 500 доларів США, в результаті чого отримує за відповідні періоди суми процентів і 3% річних в доларах США, які в подальшому переводить в гривні з врахуванням офіційного курсу НБУ гривні до долара США станом на час подання заяви про уточнення позовних вимог (24.01.2018 р.).

Однак, суд приходить до висновку, що такий розрахунок процентів та 3% річних з суми боргу 57 500 доларів США є неправильним та суперечить вимогам ст.ст. 192, 533 ЦК України та ст.129-1 Конституції України.

Обов`язок ОСОБА_4 повернути ОСОБА_5 позику, еквівалентну 57 500 дол. США виник на підставі двох розписок ОСОБА_4: від 27.02.2010 р. та другої без зазначення дати.

У зв`язку з порушенням ОСОБА_4 таких зобов`язань за договором позики рішенням Галицького районного суду м. Львова від 24.01.2012 р. з ОСОБА_4 було стягнуто в користь ОСОБА_5 борг за договором позики в розмірі 458 407 грн. 25 коп., інфляційні втрати в розмірі 43 698 грн. 72 коп., 3 % річних у розмірі 17 190 грн. 30 коп., проценти за договором у розмірі 57 928 грн. 50 коп., а всього 577 224? 00 грн.

Таким чином, з врахуванням вимог ст.533 ЦК України позика за розписками ОСОБА_4 при прийнятті Галицьким районним судом м. Львова рішення від 24.01.2012 р. була переведена з доларів США в гривні, і з часу прийняття і набрання законної сили таким судовим рішенням - 25.01.2012 р. з врахуванням вимог ст.129-1 Конституції України щодо обов`язковості судового рішення до виконання, борг ОСОБА_4 перед ОСОБА_5 щодо повернення позики з усіма нарахуваннями існував виключно в гривнях, а саме: 458 407 грн. 25 коп. позики, 43 698 грн. 72 коп. інфляційних втрат, 3 % річних у розмірі 17 190 грн. 30 коп., проценти за добором у розмірі 57 928 грн. 50 коп., а всього 577 224, 00грн.

У відповідності до вимог ст. ст. 192, 533 ЦК України розрахунок гривневого еквіваленту суми позики, зазначеної в розписках ОСОБА_4 в доларах США, з врахуванням офіційного курсу долара США на день платежу, міг би здійснюватись в такому порядку виключно в разі виконання ОСОБА_4 своїх зобов`язань тільки на підставі договору позики, а не на підставі судового рішення про стягнення боргу, який включає суму позики, процентів, інфляційних втрат та 3% річних.

Оскільки у рішенні Галицького районного суду м. Львова від 24.01.2012 р. було реалізовано примусовий порядок стягнення позики з відповідними нарахуваннями, тому на виконання вимог ст.ст. 192, 533 ЦК України суд зазначив гривневий еквівалент суми позики, що була зазначена в розписках ОСОБА_4 в доларах США, і така сума позики 458 407 грн. 25 коп. (з іншими стягнутими судом сумами процентів, 3 % річних та інфляційних втрат) з моменту набрання законної сили рішенням суду від 24.01.2012 р. підлягала до повернення відповідачем ОСОБА_5 виключно в гривнях у визначеному судом розмірі 458 407 грн. 25 коп. Таким чином жодних правових підстав для переведення такого боргу за позикою, стягнутого рішенням Галицького районного суду м. Львова від 24.01.2012 р. в долари США немає.

Нарахування позивачем процентів та 3% річних на суму позики 57 500 доларів США після прийняття рішення Галицького районного суду м. Львова 24.01.2012 р. є невірним та порушує вимоги ст.192 ЦК України та ст.129-1 Конституції України.

Згідно з ст.1 Закону України від 20 травня 1999 року № 679-ХІV «Про Національний банк України» облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів.

Пунктом 1.1 Положення про процентну політику НБУ, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 серпня 2004 року № 389 (далі - Положення № 389; чинне на момент виникнення спірних правовідносин), визначено, що облікова ставка НБУ - один з монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ установлює для суб`єктів грошово- кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів на відповідний період, і є основною процентною ставкою, яка залежить від процесів, що відбуваються в макроекономічній, бюджетній сферах та на грошово-кредитному ринку.

Пунктами 3.1, 3.2 цього Положення визначено, що НБУ визначає розмір облікової ставки, дотримуючись таких основних принципів: облікова ставка використовується НБУ одночасно як засіб реалізації грошово-кредитної політики та орієнтир ціни на гроші; облікова ставка є одним із чинників, що характеризують основні напрями змін грошово - кредитного регулювання; облікова ставка має підтримуватися на позитивному рівні щодо прогнозного рівня інфляції, який визначається схваленими Кабінетом Міністрів У країни основними прогнозними макроекономічними показниками на відповідний рік та враховується під час складання державного бюджету з наступними змінами облікова ставка є найнижчою серед процентних ставок, за якими НБУ може підтримати ліквідність банків. Визначення рівня та характеру змін облікової ставки НБУ залежить від тенденцій загального економічного розвитку, макроекономічних та бюджетних процесів, стану грошово-кредитного ринку. Національний банк під час визначення облікової ставки враховує й інші фактори, які можуть вплинути на вартість коштів у національній валюті, - інфляційні або девальваційні очікування, процентні ставки рефінансування, які використовуються центральними банками країн, що мають тісні торговельно-економічні зв`язки з Україною тощо.

Таким чином, суд приходить до висновку, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.

Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16.

Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних "держав.

Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

Такий висновок щодо періоду стягнення процентів Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 та у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18.

Такі правові норми Положення про проценту політику НБУ, затвердженого постановою Правління НБУ від 18.08.2004р. № 389, висновок щодо застосування яких міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019р. у справі № 464/3790/16-ц, були чинними з 18.08.2004 р. до 22.04.2016 р., тобто такі правові норми діяли в період існування спірних правовідносин в даній справі та підлягають застосуванню до таких спірних правовідносин в даній справі.

Таким чином, суд вважає, що оскільки ОСОБА_5 було передано ОСОБА_4 позику 57 500 доларів США (на підставі 2 боргових розписок), тобто мала місце позика в іноземній валюті, а не в національній - гривні України і сторонами такого договору позики ( ОСОБА_5 та ОСОБА_4 ) не було погоджено розміру процентів, то в даному випадку передбачені ч.1 ст. 1048 ЦК України проценти за користування позикою в розмірі облікової ставки Національного банку України не можуть бути стягнуті, оскільки відповідно до норм Положення про процентну політику НБУ, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 серпня 2004 року № 389 облікова ставка НБУ визначається виключно щодо національної валюти України.

Позивачка в одній з позовних вимог просить стягнути з ОСОБА_4 на її користь 214551,92 грн. процентів за користування позикою.

Однак, судом встановлено, що між ОСОБА_5 та відповідачем до 29.12.2014 р. існували правовідносини щодо повернення боргу по позиці, підставою виникнення якої були 2 боргові розписки відповідача: одна друкована розписка ОСОБА_4 від 27.02.2010 р. на суму 50 000 доларів США; друга рукописна розписка ОСОБА_4 без дати на суму ще 7 500 доларів США. Відповідно до змісту боргових розписок ОСОБА_4 зобов`язався повернути ОСОБА_5 позику в розмірі 57 500,00 доларів США до 31.05.2010 р.

З постанови Верховного Суду від 28.03.2018р. у справі № 444/9519/12 зроблено правовий висновок щодо застосування положень ст.ст. 1048, 1050 ЦК України згідно з яким припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В даних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує, наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З матеріалів справи вбачається, що строк кредитування (позики) за борговими розписками ОСОБА_4 був погоджений з 27.02.2010 р. до 31.05.2010 р.

Однак позивачка просить стягнути проценти в розмірі 214551,92 грн. за користування позикою за період 12.07.2013 року по 29.12.2014 p., тобто строк який не входить в строк кредитування (позики).

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що у задоволенні вимоги про стягнення з ОСОБА_4 процентів у розмірі 214551,92 грн. за період 12.07.2013 року по 29.12.2014 pоку, тобто строк який не входить в строк кредитування, слід відмовити за безпідставністю, адже строк кредитування закінчився 31.05.2010 року.

Щодо позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_4 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання з повернення позики, суд приходить до наступного висновку

Період, за прострочення якого позивачем пред`явлені позовні вимоги про 3% річних тривав з 12.07.2013 р. - 29.12.2014 р., та становить 533 дні.

Таким чином, 3% річних за прострочення ОСОБА_4 грошового зобов`язання з повернення позики за період 12.07.2013р. - 29.12.2014 р. становить 20 082, 00 гривень. При цьому суд застосовує наступний розрахунок: 458 407 грн. 25 коп х 3% : 365 дні х 533 дні. При цьому, нарахування 3 % річних суд здійснює на суму боргу по позиці в розмірі 458 407 грн. 25 коп., що була стягнута з ОСОБА_4 заочним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 24.01.2012 р.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення 3 % річних підлягає до часткового задоволення та з відповідача на користь позивачки слід стягнути 20 082, 00 гривень, адже саме такий розмір 3 % річних відповідає нормам чинного законодавства.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача;3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 5, 12, 19, 81, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 509, 533, 625, 1046, 1048, 1049, 1050, 1216, 1218 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІПН: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 (ІПН: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 ) грошові кошти в розмірі 20082, 00 грн. в якості 3% річних.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІПН: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 (ІПН: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 ) судовий збір в розмірі 199, 50 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити за безпідставністю.

Повний текст судового рішення проголошено 31.05.2022 року о 16 год. 00 хв.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя О.Р.Юрків.