П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 грудня 2022 року місто Київ

справа № 752/26957/21

провадження №22-ц/824/8632/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.

сторони:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»

відповідач - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 23 травня 2022 року, ухвалене у складі судді Машкевич К.В.,

у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позов обґрунтовано тим, що 28 березня 2007 року АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № KIL0АК23425201, згідно з умовами якого кредитор зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 59380,33 доларів США на термін до 23 березня 2013 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими умовами кредитного договору.

Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється щомісяця в період сплати відповідач повинен надати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається з заборгованості за кредитом, за відсотками, за комісією, а також інші витрати згідно умов кредитного договору

Згідно з умовами договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Позивач за даним договором зобов`язання виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору.

Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору.

6 липня 2011 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Голосіївського районного суду м.Києва з позовною заявою про звернення стягнення на предмет застави відповідача.

28 березня 2012 року Голосіївським районним судом м.Києва винесено рішення про звернення стягнення на предмет застави.

Прострочена сума заборгованості становить 20241,74 доларів США.

Оскільки в рахунок погашення заборгованості відповідача було звернуто стягнення за кредитним договором за період з дати укладення кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана в рішенні Голосіївського районного суду м.Києва від 28 березня 2012 року, тобто за період з 28 березня 2007 року по 27 травня 2011 року, то за період після подання позовної заяви від 6 липня 2011 року, з 7 липня 2011 року по 13 жовтня 2021 року відповідач має заборгованість у розмірі 6048,67 доларів США, яка складається з 3% річних від простроченої суми, нарахованих на підставі ч.2 ст.625 ЦК України.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 23 травня 2022 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, представник АТ КБ «ПриватБанк» адвокат Білоус А.В. подав апеляційну скаргу, в який просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 3% річних від суми боргу в сумі 20241,74 доларів США за період останніх трьох років, які передували подачі позову. В апеляційній скарзі зазначає про те, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про застосування наслідків пропуску строку позовної давності до усієї заявленої до стягнення суми за весь період. Зокрема, зазначає, що суд надав невірну оцінку обставинам справи, оскільки строк виконання грошових зобов`язань по кредитному договору було змінено через звернення стягнення на предмет застави, тому орієнтування суду на 23 березня 2013 року взагалі недоречне. Крім того, суд не взяв до уваги, що порушення з виконання грошового зобов`язання, за яке ст.625 ЦК встановлена відповідальність шляхом нарахування 3% річних, - є триваючим порушенням, і відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, банк має право на стягнення з боржника 3% річних за період до моменту звернення банку до суду.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вважала рішення Голосіївського районного суду м.Києва законним і обґрунтованим, не погоджуючись з доводами апеляційної скарги. Зокрема, зазначає про те, що з вимогами позивача вона категорично не згодна з двох підстав: по-перше, у неї немає заборгованості по кредиту, банк не надав доказів про фактичне існування заборгованості; по-друге, на протязі більше семи років з дня закінчення строку договору банк не заявляв їй будь-яких претензій. При цьому, вважає, що строк позовної давності сплив як до основної вимоги про повернення споживчого кредиту, так і до додаткової, якою є вимога про стягнення 3% річних, нарахованих на суму боргу.

В судове засідання ОСОБА_1 не з`явилася, про день та час розгляду справи була повідомлена, судове повідомлення, направлене на її адресу, повернулося до суду з відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до ч.8 ст.128 ЦПК України вважається належним повідомленням учасника справи (а.с.89-90).

Представник АТ КБ «ПриватБанк» - Яндульський Д.В. апеляційну скаргу підтримав і просив її задовольнити, пояснивши, що рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 28 березня 2012 року, яким було звернуто стягнення на автомобіль в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 , не було звернуто до примусового виконання. Рішення суду не виконане.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що 28 березня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № KIL0АК23425201, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит в сумі 59380,33 доларів США, зі сплатою відсотків 10,08% на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення грошових коштів 23 березня 2013 року.

Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 28 березня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір застави рухомого майна, а саме автомобіля Тойота, 2007 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 .

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору № KIL0АК23425201 від 28 березня 2007 року, рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 28 березня 2012 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № KIL0АК23425201 від 28 березня 2007 року в сумі 22886,94 доларів США звернуто стягнення на предмет застави автомобіль Тойота, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_1 , шляхом продажу автомобіля ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, зі зняттям автомобіля з обліку в органах ДАЇ України, а також наданням ПАТ «КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Цим рішенням встановлено, що 12 квітня 2011 року ПАТ КБ «Приватбанк» було направлено на адресу ОСОБА_1 повідомлення, в якому банк інформував про стан заборгованості, яка станом на 12 квітня 2011 року складала 22400,05 доларів США. Погашення зазначеної заборгованості банк вимагав достроково, а саме до 12 травня 2011 року.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки строк виконання договору № KIL0АК23425201 від 28 березня 2007 року настав 23 березня 2013 року, а позивач звернувся до суду з позовом лише 8 листопада 2021 року, тому наявні підстави для відмови АТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позовної заяви у зв`язку зі спливом строку позовної давності, про застосування якої просила відповідачка ОСОБА_1 .

Проте, з таким висновком суду першої інстанції повністю погодитись не можна, виходячи з наступного.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v/ UKRAINE, № 15123/03, параграф 45, ЄСПЛ, 6 грудня 2007 року).

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботи, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ч.1 ст.267 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

Відповідно до ст.625 ЦК України ( в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

Тлумачення ч.1 ст.509, ч.1 ст.267, ст.625 ЦК України свідчить, що 1) натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном; 2) конструкція ст.625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; 3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3% річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

У справі, що переглядається АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідачки 3% річних від суми простроченої заборгованості за період з 7 липня 2011 року по 13 жовтня 2021 року.

Разом з тим, установлено, що 13 травня 2011 року, у зв`язку з пред`явленою вимогою банку про дострокове повернення кредиту, строк виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором від 28 березня 2007 року настав.

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 28 березня 2012 року звернуто стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості в сумі 22886,94 доларів США, яка існувала станом на 27 травня 2011 року. Цим рішенням визначено спосіб стягнення шляхом укладання ПАТ КБ «Приватбанк» від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, зі знаттям автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення платежу.

Як пояснив с судовому засіданні представник позивача, рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 28 березня 2012 року не зверталось до виконання, рішення суду не виконано.

Після 2012 року позивач з позовом про стягнення заборгованості, в тому числі залишку заборгованості, після реалізації автомобіля, не звертався.

Відповідно до положень ст.19 Закону України «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих про строчкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави..

З наведеної норми слідує, що на задоволення вимог кредитора за основним зобов`язанням може бути використане забезпечувальне майно.

Відповідно до ст.22 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судді у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом. Строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для: 1) виконання судових рішень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконання - з наступного дня після його постановлення.

Зважаючи на те, що кредитор обрав такий спосіб захисту як звернення стягнення на предмет застави на підставі рішення суду, у встановлені законом строки рішення суду до примусового виконання не звернув, вимог про стягнення залишку заборгованості не пред`явив, тому відсутні підстави вважати, що відповідачка ОСОБА_1 має прострочене грошове зобов`язання, за доведеності факту якого можливе нарахування трьох відсотків річних на вимогу кредитора.

Таким чином, вказані в оскаржуваному рішенні правові підстави для відмови в позові в частині стягнення 3% річних (пропуск позовної давності) є помилковими, у зв`язку з чим судове рішення в цій частині необхідно змінити та викласти її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

З урахуванням викладеного, керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 23 травня 2022 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Постанова складена 23 грудня 2022 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус