ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4226/22 Справа № 209/3672/21 Суддя у 1-й інстанції - Лобарчук О. О. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» на рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 31 січня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначили, що 30 квітння 2020 року близько 16 год 01 хв в с.Єлизаветівка Петриківського р-ну Дніпропетровської обл. на залізничному переїзді відбулася дорожньо-транспортна пригода, в якій потяг ВЛ11М6-491 Б, під керуванням машиніста ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зіткнувся з автомобілем марки «Hyundai Matrix», р.н. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Внаслідок даної ДТП водій автомобіля «Hyundai Matrix» - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та пасажир - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від отриманих травм загинули на місці події.

30 квітня 2020 року, за фактом настання цієї події, слідчим СВ Петриківського ВП Новомосковського ВП ГУНП в Дніпропетровській області було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000404 та розпочато досудове розслідування.

Постановою слідчого від 31 серпня 2020 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР під №0000404, було закрито. У даній постанові зазначено, що згідно Висновку експерта №53-Е від 16 травня 2020 року тяжкі тілесні ушкодження, від яких загинула ОСОБА_5 , утворилися в умовах ДТП при зіткненні із залізничним транспортом та подальшим ударом - стисненням частинами та деталями (можливо деформованими) салону автомобіля в праву бічну поверхню тулубу.

У Лікарському свідоцтві про смерть ОСОБА_5 від 02 травня 2020 року зазначено, що смерть останньої настала при зіткненні легкового автомобіля з потягом.

Отже, між наїздом на ОСОБА_5 та смертю останньої наявний причинно-наслідковий зв`язок. Позивачі є дітьми загиблої.

Так, внаслідок наїзду потягом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 втратили обох батьків, чим їм було заподіяно моральну шкоду, оскільки в житті позивачів стались невиправні зміни, більше ніколи вони не зможуть, зокрема, побачити рідну матір, порадитися, провести разом час.

З урахуванням наведеного вище, невідновності заподіяної шкоди, її тривалості та глибини страждань, а також з урахуванням повної зміни сталого життєвого устрою, позивачі оцінювали розмір грошового відшкодування завданої їм моральної шкоди у грошовому еквіваленті - 500 000 грн, тобто, по 250 000 грн кожній доньці загиблої.

Також позивачі вказували, що цивільно-правова відповідальність водія «Hyundai Matrix», р.н. НОМЕР_1 , була застрахована за полісом АО4639650, у зв`язку з чим вони звернулися із заявами про виплату страхового відшкодування до AT «СК «Мега-гарант» та отримали по 18 892 грн страхового відшкодування моральної шкоди кожна.

Враховуючи, що позивачі отримали від страхової компанії відшкодування моральної шкоди, розмір грошової компенсації моральної шкоди, яку позивачі просять стягнути з AT «Українська залізниця», слід зменшити на суму, яку виплатила згідно закону страхова компанія: 500 000 - (18 892 x 2) = 462 216 грн.

З огляду на викладене, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили суд стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди, завданою смертю матері, в розмірі 231 108,00 грн, а також стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 відшкодування моральної шкоди, завданою смертю матері, в розмірі 231 108,00 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 31 січня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до АТ «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди заподіяної смертю задоволено частково. Стягнуто із АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 100 000,00 грн, на відшкодування спричиненої моральної шкоди, заподіяної смертю матері ОСОБА_5 . Стягнуто із АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 100 000,00 грн, на відшкодування спричиненої моральної шкоди, заподіяної смертю матері ОСОБА_5 . В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Також стягнуто із АТ «Українська залізниця» судовий збір на користь держави в сумі 2 000,00 грн.

Не погодившись з таким рішенням, АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Інші учасники процесу не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, з огляду на таке.

Судом встановлено, що 30 квітня 2020 року близько 16 год 01 хв в с.Єлизаветівка Петриківського р-ну Дніпропетровської обл. на залізничному переїзді відбулася дорожньо-транспортна пригода, в якій потяг ВЛ11М6-491 Б, під керуванням машиніста ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зіткнувся з автомобілем марки «Hyundai Matrix», р.н. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Внаслідок даної ДТП водій автомобіля «Hyundai Matrix» - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та пасажир - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від отриманих травм загинули на місці події.

30 квітня 2020 року, за фактом настання цієї події, слідчим СВ Петриківського ВП Новомосковського ВП ГУНП в Дніпропетровській області було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000404 та розпочато досудове розслідування.

Постановою слідчого від 31 серпня 2020 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР під №0000404, було закрито. У даній постанові зазначено, що згідно Висновку експерта №53-Е від 16 травня 2020 року тяжкі тілесні ушкодження, від яких загинула ОСОБА_5 , утворилися в умовах ДТП при зіткненні із залізничним транспортом та подальшим ударом - стисненням частинами та деталями (можливо деформованими) салону автомобіля в праву бічну поверхню тулубу (а.с.9-13).

Згідно лікарського свідоцтва про смерть №54 від 02 травня 2020 року, причинами смерті ОСОБА_5 стали шок, чисельні переломи ребер, кісток тулубу з розривами внутрішніх органів, інші уточнені травми із залученням декількох ділянок тіла. Особа, що знаходилась у легковому автомобілі, потерпіла внаслідок зіткнення з поїздом або іншим залізничним транспортним засобом (а.с.16-17).

Згідно лікарського свідоцтва про смерть №53 від 02 травня 2020 року, причинами смерті ОСОБА_4 стали шок, чисельні переломи ребер з ушкодженням легенів, інші уточнені травми грудної клітини. Особа, що знаходилась у легковому автомобілі, потерпіла внаслідок зіткнення з поїздом або іншим залізничним транспортним засобом (а.с.16-17).

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є дітьми ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , померлих в результаті ДТП (а.с 20, 24).

Також судом установлено, що цивільно-правова відповідальність водія «Hyundai Matrix», р.н. НОМЕР_1 , станом на момент ДТП, була застрахована за полісом АО4639650.

Позивачі звернулися із заявами про виплату страхового відшкодування до AT «СК «Мега-гарант» та отримали по 18 892 грн страхового відшкодування моральної шкоди кожна.

Постановою слідчого СВ Петриківського ВП Новомосковського ВП ГУНП в Дніпропетровській області від 31 серпня 2020 року закрито кримінальне провадження №0000404, у зв`язку з відсутністю ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України (а.с.8-13).

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що наїзд потягу на батьків позивачів обумовлений в першу чергу особистою недбалістю та необережністю самого загиблого водія ОСОБА_4 , а саме порушенням ним Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, про що свідчить, зокрема, факт закриття кримінального провадження у зв`язку із відсутністю вини машиністів потягу у наїзді на батьків позивачів. Разом з тим, керуючись положеннями ст.ст.1167, 1187, 1193 ЦК України, дійшов висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог, шляхом стягнення з відповідача на користь кожного з позивачів в якості відшкодування завданої моральної шкоди по 100 000, 00 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, слід враховувати, що відповідно до ст.1187 ЦК України шкода, завдана особі, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок, і оскільки завдання шкоди є наслідком дії джерела підвищеної небезпеки незалежно від наявності вини завдавача шкоди. При цьому, в такому випадку відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду) лише, якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5 ст.1187 ЦК України, п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Відповідно до ч.1 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Оскільки зазначена норма не містить вичерпного переліку видів джерел підвищеної небезпеки (видів підвищеної небезпечної діяльності), суд, беручи до уваги особливі властивості предметів, речовин або інших об`єктів, що використовуються в процесі діяльності, має право визнати джерелом підвищеної небезпеки також й іншу діяльність. До цих особливих властивостей слід відносити створення підвищеної ймовірності завдання шкоди через неможливість повного контролю за ними з боку людей.

Крім того, слід також виходити з того, що цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів, механізмів, обладнання тощо за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об`єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху транспортного засобу, механізму тощо). В інших випадках шкода відшкодовується на загальних підставах, особою, яка її завдала.

Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, обладнанням, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

З огляду за положення ч.1 ст.1172 ЦК України не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом (механізмом, обладнанням, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку) у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (механізмом, обладнанням, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку), якщо з нею укладено цивільно-правовий договір.

Для покладення на юридичну або фізичну особу роботодавця відповідальності, передбаченої ст.ст.1172, 1187 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду, а у випадку завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки незалежно від наявності вини), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків слід розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

Працівник може бути притягнутий до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до ст.1191 ЦК України.

На особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров`ю у зв`язку з використанням джерела підвезеної небезпеки, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа джерелом підвищеної небезпеки неправомірно (ч.ч.3, 4 ст.1187 ЦК України).

При завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5 ст.1187 ЦК України).

Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (п.1 ч.1 ст.263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

В своїй скарзі апелянт посилається на те, що судом першої інстанції було ухвалено рішення при неповно та всебічно з`ясованих обставинах справи, при цьому, не надано належну оцінку всім доказам, наявним в матеріалах справи.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи скаржника, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та було установлено судом першої інстанції, смерть матері позивачів, з самим фактом чого останні безпосередньо і пов`язують завдання їм моральної шкоди, сталася внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, а саме наїзду потягу ВЛ11М6-491 Б, під керуванням машиніста ОСОБА_3 та помічника машиніста ОСОБА_6 .

При цьому, відповідачем не подано, а районним судом не встановлено будь-яких доказів, які б доводили, що смерть матері позивачів сталася внаслідок непереборної сили або умислу самої потерпілої.

Таким чином, судом першої інстанції було повно з`ясовано обставини справи, зокрема, що оскільки під час такого наїзду машиністи перебували у трудових відносинах із відповідачем по справі та керували поїздом на виконання своїх трудових обов`язків, то саме відповідач несе відповідальність за спричинену позивачам шкоду, в тому числі і за моральну, яка підлягає відшкодуванню ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як дітям померлої.

Водночас, колегія суддів погоджується з розміром моральної шкоди, присудженої судом першої інстанції, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до положення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу фізичних, душевних страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат, їх тривалості, можливості відновлення тощо та з урахуванням всіх обставин даної справи, у зв`язку із чим відхиляє доводи апеляційної скарги щодо завищеного розміру моральної шкоди, стягнутої судом з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Також близькі за змістом викладеним районним судом вище правові висновки містяться в постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року по справі №760/15471/15-ц, від 28 листопада 2018 року по справі №727/8980/15-ц, від 05 грудня 2018 року по справі №426/16825/16-ц, від 05 червня 2019 року по справі №461/8496/15-ц, в постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року по справі №148/2109/17, від 04 березня 2020 року по справі №641/3547/17, від 22 липня 2020 року 520/11029/14-ц, від 07 жовтня 2020 року по справі №285/4223/17, від 07 жовтня 2020 року по справі №569/10236/17, від 15 жовтня 2020 року по справі №199/6848/16-ц, а також роз`яснено в п.п.4-7 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01 березня 2013 року, а також роз`яснено в п.п.4, 5 постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27 березня 1992 року.

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.

Згідно із ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 31 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова