Провадження № 2/752/7044/22
РІШЕННЯ

Іменем України

30.11.2022 року Голосіївський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді Чередніченко Н.П.

з участю секретаря Литвиненко Ю.С.

розглянувши в приміщенні суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг», про захист прав споживачів, -

В С Т А Н О В И В :

В серпні 2022 року позивач ОСОБА_1 через свого представника адвоката Пікуліна Р.М. звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ «Везем Шиппінг» про захист прав споживачів, в якому просив визнати недійсним попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу, укладений 25.11.2021 року між позивачем та відповідачем; стягнути із відповідача на користь позивача суму сплаченого авансу в розмірі 115868,17 грн., суму інфляційних втрат в розмірі 22358,54 грн., пеню в сумі 486646,31 грн.; стягнути із відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 5000,00 грн., а також витрати на правову допомогу в сумі 5000,00 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що в листопаді 2021 року позивач для особистих потреб та потреб членів своєї родини вирішив придбати легковий автомобіль. Здійснюючи пошуки потрібної моделі в мережі Інтернет, позивач знайшов оголошення про продаж ТОВ "Везем Шиппінг" автомобіля потрібної йому марки. З метою придбання автомобіля в найкоротший термін, позивач зателефонував до відповідача, де позивачеві запропонували укласти попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу. Необхідність укладення попереднього договору відповідач обґрунтував необхідністю транспортування автомобіля з іншого міста в якому він знаходиться на складі відповідача. Попередній договір відповідач вислав позивачу поштою на адресу міста проживання, який було підписано позивачем та відправлено на адресу відповідача. Таким чином, 25.11.2021 року між сторонами було укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу, за умовами якого сторони зобов`язались укласти в майбутньому договір купівлі-продажу (основний договір) на належний відповідачу транспортний засіб строком до 31.03.2022 року. На виконання зазначеного договору, позивачем було сплачено на користь відповідача кошти в сумі 115868,17 грн. Позивач вказує, що договір вважається укладеним, оскільки, сторони прийняли його до виконання. Пунктом 1.2 договору передбачено, що сторони зобов`язалися до 31.03.2022 року укласти основний договір. Однак відповідач умови договору не виконав, та прострочив виконання такого зобов`язання на 140 днів. Крім того, як виявилось пізніше, транспортний засіб відповідачу взагалі не належить і до теперішнього часу, право власності відповідач на цей транспортний засіб не набув, що робить неможливим виконання в подальшому умов договору з боку відповідача. Відповідно до пункту 4.1 на теперішній час, термін дії договору закінчився, позивач сплатив кошти, але відповідач свої зобов`язання не виконав. На сьогодні позивач не отримав від відповідача жодного письмового чи усного повідомлення із зазначенням конкретної календарної дати, часу і місця укладення основного договору. Позивач вважає, що наявні підстави для визнання спірного договору недійсним, а також з огляду на неналежне виконання умов договору із відповідача на користь позивача в примусовому порядку слід стягнути суму сплаченого авансу в розмірі 115868,17 грн., а також суму інфляційних втрат в розмірі 22358,54 грн., пеню в сумі 486646,31 грн. Крім того, позивач зазнав моральної шкоди внаслідок бездіяльності відповідача, а тому відповідач на відшкодування моральної шкоди має сплатити позивачу суму в розмірі 5000 грн. Посилаючись на викладене, позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав із даним позовом.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 27.08.2022 року, у справі було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

В жовтні 2022 року до суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 21.10.2022 року, було вирішено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження відкласти.

Представник позивача після відкриття провадження у справі, надіславши до суду клопотання про розгляд справи без його участі, з будь-якими іншими клопотаннями до суду не звертався. Відповідач відзив на позов до суду не подав.

З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку прощеного позовного провадження на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за наступних підстав.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 3 статті 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

За нормами ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Судом встановлено, що 25.11.2021 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ТОВ «Везем Шиппінг» було укладено Попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу ПКП-10529, в якому сторони погодили всі умови договору та терміни його виконання.

За вказаним попереднім договором купівлі-продажу транспортного засобу, сторони зобов`язались укласти в майбутньому договір купівлі-продажу на належний ТОВ «Везем Шиппінг» транспортний засіб марка: DODGE, модель: DART, рік випуску 2015, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 .

Згідно із п. 1.2 зазначеного договору, сторони зобов`язались до 31.03.2022 року укласти основний договір.

ТОВ «Везем Шиппінг» гарантуала, що на момент укладання основного договору транспортний засіб, визначений у п.1.1. цього договору, буде належати їй та не буде знаходитись під забороною відчуження, арештом, не буде предметом застави чи іншим засобом забезпечення виконання зобов`язань перед будь-якими фізичними та юридичними особами, а також не буде обтяжений будь-яким іншим чином, передбаченим чинним законодавством (п. 1.3 договору).

Згідно із п. 2.1 договору, продаж транспортного засобу вчиняється між сторонами за ціною (вартістю) в розмірі 7312,00 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ на дату укладення договору становить 196892,42 грн., в т.ч. ПДВ в сумі 32815,40 грн., та сплачується позвиачем в безготівковій формі на поточний рахунок ТОВ «Везем Шиппінг» в національній валюті України - гривні згідно з офіційним курсом НБУ на дату виставлення рахунку.

Після укладення основного договору транспортний засіб підлягає державній реєстрації на власника в одному із сервісних центрів МВС України (п. 3.1 договору).

Відповідно до п. 4.1 договору, останній, вступає в силу з моменту його підписання сторонами, а саме із 25.11.2021 року, і діє до 31 березня 2022 року або до укладення основного договору.

На виконання вимог вищевказаного договору, позивачем згідно квитанції від 25.11.2021 року, було внесено на рахунок відповідача ТОВ «Везем Шиппінг», кошти в загальній сумі 115870,00 грн., з призначенням платежу: оплата за згідно рахунку № 10529-ВШ0423 від 25.11.2021року.

Однак, до теперішнього часу позивач вищевказаний автомобіль не отримав, а тому вимушений звернутись до суду із даним позовом та просить визнати недійсним попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу, що укладений 25.11.2021 року між сторонами, а також стягнути із відповідача на його користь суму сплаченого авансу в розмірі 115868,17 грн., суму інфляційних втрат в розмірі 22358,54 грн., пеню в сумі 486646,31 грн.; стягнути із відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 5000,00 грн.

Перевіряючи обгрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені в ст. 203 ЦК України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 230 ЦК України, обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Приписами ст.ст. 6, 627 ЦК України встановлено принцип свободи договору, згідно яких сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; водночас у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

За змістом положень ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію повинна містити, зокрема, назву товару, найменування або відтворення знака для товарів і послуг, за якими вони реалізуються; дані про основні властивості продукції, номінальну кількість (масу, об`єм тощо), умови використання; дані про ціну (тариф), умови та правила придбання продукції; найменування та місцезнаходження виробника (виконавця, продавця) і підприємства, яке здійснює його функції щодо прийняття претензій від споживача, а також проводить ремонт і технічне обслуговування. Нормативно-правовими актами, в тому числі технічними регламентами, можуть бути встановлені додаткові вимоги до змісту інформації про продукцію.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Частина 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає ознаки несправедливих умов договорів, що обмежують права споживача, та до таких умов відносить, зокрема, надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору, проте згідно з вимогами ч.4 ст. 18 цього Закону вони не застосовуються до операцій із цінними паперами, фінансовими послугами та іншими товарами або послугами, ціна яких залежить від зміни котировок або індексів на біржах чи ставок на фінансових ринках, які не контролюються продавцем.

Згідно зі ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Стаття 80 ЦПК України визначає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналізуючи умови, укладеного між сторонами попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу, суд вважає, що його зміст відповідає вимогам ст. 203 ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів».

Так, підписавши договір та сплативши на користь відповідач частину коштів за вказаним договором, - позивач засвідчив факт розуміння значення і умови попереднього договору, та його правові наслідки; волевиявлення сторін є вільним і відповідає їх внутрішній волі; послуга, що надається за цим договором, обрана позивачем самостійно, свідомо та розумно, без впливу обману, помилки, що свідчить про безпідставність посилання позивача на те, що відповідачем умисно вчинено дії із ведення його в оману при укладенні оспорюваного попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу.

Слід зауважити, що предметом оспорюваного договору є не купівля-продаж автомобіля, а надання позивачу послуги з викупу автомобіля з аукціону в США, транспортування його до України та розмитнення. Про це свідчить п.1.5 попереднього договору, з якого вбачається, що ТОВ «Везем Шиппінг» здійснила викуп транспортного засобу з онлайн-аукціону автомобілів після його погодження з позивачем, та останній жодних заперечень та претензій щодо викупу транспортного засобу з метою подальшого укладення основного договору немає.

З огляду на предмет позову, сторона позивач мала довести наявність законодавчо визначених підстав недійсності оскаржуваного договору, у тому числі, що укладений договір не є за суттю попереднім договором купівлі-продажу автомобіля, а є договором надання послуг дилера, а також те, що відповідач ввів позивача в оману щодо основних характеристик товару, щодо його наявності, належності відповідачу та поставки його в майбутньому.

У висновку щодо застосування норми права, викладеному у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17, зазначається, що добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

У постанові від 08.06.2016 у справі № 6-330цс16 Верховний Суд України, проаналізувавши норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», дійшов висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно з ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Будь-яких доказів того, що транспортний засіб, що є предметом спірного договору, не належить відповідачу і він не набув на нього права власності, суду не надано.

Зміст спірного договору не свідчить про будь-який дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін.

Також не вбачається будь-яких умов, що завдавали б шкоди позивачу, як споживачу.

Відповідно до п. 4.1 попереднього договору купівлі-продажу, строк дії даного договору до 31.03.2022 року, або до укладення основного договору, що свідчить про те, що строк дії попереднього договору на даний час не закінчився.

Окремо варто вказати на те, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що він звертався до відповідача із вимогою/пропозицією укласти основний договір, однак, відповідач проігнорував таку вимогу позивача та свідомо ухиляється від укладення основного договору.

З огляду на приписи ст.ст. 15, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та специфіку укладеного між сторонами договору, який є по своїй суті є договором про надання послуги з придбання автомобіля, неможна погодитися з доводами позивача про те, що відповідачем умисно вчинено дії із ведення його в оману та заволодіння відповідачем коштами позивача у сумі 115868,17 грн.

Позивачем, всупереч вимогам ст.ст. 12, 81 ЦПК України, не було доведено належними та допустимими доказами свої вимоги щодо недійсності укладеного з ТОВ «Везем Шиппінг» попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу, оскільки, умови договору, порядок і строк його виконання були погоджені сторонами.

Даний висновок суду узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 11 березня 2021 року по справі № 127/11564/19.

Твердження сторони позивача про те, що умови спірного договору, передбачені п.п. 1.2, 2.1, 2.3 містять жорсткий імперативний обов`язок споживача в день підписання договору оплатити вартість задатку в розмірі повної вартості транспортного засобу, не відповідає дійсності та не ґрунтується на умовах укладеного між сторонами договору.

Крім того, не відповідають дійсності твердження сторони позивача про неконкретизованість обов`язку відповідача щодо строків придбання транспортного засобу та наслідків зволікання з виконанням такого обов`язку, оскільки визначено строк укладення основного договору та дії спірного договору - 30.03.2022 (п. 1.2, 4.1 договору), а також передбачено можливість продовження цього терміну за згодою сторін (п. 4.2 договору).

Варто вказати на те, що невиконання чи неналежне виконання договору самі по собі не є підставою для його недійсності, та, на думку суду, стороною позивач обрано невірний спосіб захисту своїх прав, що також свідчить про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного договору недійсним за викладених в позові обгрунтувань.

Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду.

Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обгрунтування позовних вимог в частині визнання оспорюваного договору недійсним не знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи, позивачем не доведено порушення його прав, в зв`язку із укладенням договору та фактично обрано невірний спосіб захисту, а відтак в задоволенні зазначених позовних вимог слід відмовити.

Крім того, з огляду на те, що суд прийшов до переконання про відсутність підстав для задоволення первісної позовної вимоги про визнання договору недійсним, а відтак відсутні підстави за наведених в позові обгрунтувань для задоволення похідних позовних вимог про стягнення із відповідача на користь позивача суми сплаченого авансу в розмірі 115868,17 грн., суми інфляційних втрат в розмірі 22358,54 грн., та пені в сумі 486646,31 грн.

Також, з огляду на те, що стороною позивача не доведені підстави, з якими закон пов`язує можливість визнання правочину недійсним, не доведено неправомірність дій відповідача при укладенні договору та причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та завданою шкодою, а відтак підстави для відшкодування відповідачем завданої позивачу моральної шкоди в сумі 5000,00 грн. відсутні, в зв`язку з чим в задоволенні зазначеної позовної вимоги слід також відмовити.

В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

На підставі викладеного, та керуючись ст.ст. 6, 203, 215, 230, 627, 638, 799, 806 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», та ст. ст. 2, 3, 12, 19, 23, 49, 76-89, 141, 258-268, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг» про захист прав споживачів, - відмовити.

Судові витрати залишити за ОСОБА_1 по фактично понесеним.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду через Голосіївський районний суд м. Києва.

Головуючий Н.П. Чередніченко