23.05.2022 Єдиний унікальний номер 205/7737/16-ц
Справа №205/7737/16-ц
РІШЕННЯ

іменем України

23 травня 2022 року

Ленінський районний суд м.Дніпропетровська в складі головуючого судді Остапенко Н.Г., за участю секретаря судового засідання Шевцової М.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу №205/7737/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Дніпровської міської ради, треті особи: Управління Держгеокадастру у місті Дніпрі Дніпропетровської області, Адміністрація Новокодацького району Дніпровської міської ради про встановлення сервітуту, визнання права на приватизацію земельної ділянки та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Дніпровської міської ради, треті особи: Управління Держгеокадастру у м.Дніпрі Дніпропетровської області, Адміністрація Новокодацького району Дніпровської міської ради про встановлення сервітуту-

ВСТАНОВИВ:

17.10.2016 року ОСОБА_1 звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом ОСОБА_2 , Дніпровської міської ради, треті особи: Управління Держгеокадастру у місті Дніпрі Дніпропетровської області, Адміністрація Новокодацького району Дніпровської міської ради про встановлення сервітуту, визнання права на приватизацію земельної ділянки.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 належить на праві власності 59/100 частин домоволодіння, розташованого на земельній ділянці розміром 1115 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Інші 41/100 частин домоволодіння належать ОСОБА_2 .

У позові зазначено, що у 2015 році позивач вирішила приватизувати земельну ділянку по її фактичному користуванню, але була позбавлена такої можливості через перешкоди співвласниці земельної ділянки ОСОБА_2 , яка відмовляється підписувати акт встановлення та узгодження меж земельної ділянки, акт приймання-передачі межових знаків на зберігання, а також план встановлення та узгодження меж земельної ділянки.

У зв`язку з викладеним позивач звернулася до комісії з питань розгляду земельних спорів виконавчого комітету Новокодацької районної у м. Дніпропетровську ради.

08.06.2016 року на засідання комісії позивачу стало відомо, що колишній власник 41/100 частини домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , приватизував земельну ділянку площею 0,0454 га та отримав державний акт на земельну ділянку ЯК №322212 від 12.04.2012 року, а 17.05.2012 року продав вказану земельну ділянку ОСОБА_2 . Рішенням комісії було запропоновано для вирішення спору звернутися до суду.

Доступ до належної ОСОБА_2 земельної ділянки можливий лише через земельну ділянку, яку ОСОБА_1 бажає приватизувати.

Однак, за домовленістю між колишніми співвласниками домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , прохід до будинку відповідача проходить під вікнами та входом в будинок позивача, що завдає ОСОБА_1 незручності.

На підставі викладеного, позивач, з урахуванням уточненого позову від 04.09.2017 року, просить встановити постійний безоплатний земельний сервітут на користь ОСОБА_2 щодо земельної ділянки ОСОБА_1 , який дає право проходу по земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , згідно варіанту, запропонованому інженерно-технічною експертизою, визнати неправомірною відмову ОСОБА_2 від підписання акту встановлення та узгодження меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та акту приймання-передачі межових знаків на зберігання стосовно земельної ділянки, що знаходиться за вищевказаною адресою, а також визнати за ОСОБА_1 право на приватизацію земельної ділянки за зазначеною адресою без підпису ОСОБА_2 .

Ухвалою судді від 15.11.2016 року відкрито провадження у цивільній справі.

14.02.2017 року від відповідача ОСОБА_2 надійшли заперечення на позов, які обґрунтовані тим, що їй та її чоловіку ОСОБА_3 належить 41/100 частина домоволодіння з адресою: АДРЕСА_1 , а також на підставі договору купівлі-продажу від 17.05.2012 року земельна ділянка за кадастровим № :08:814:001, площею 0,0454 га, розташована за адресою вищезазначеного домоволодіння, призначена для обслуговування жилого будинку, господарських будівель.

Відповідно до технічної документації на земельну ділянку, наданої колишнім власником земельної ділянки ОСОБА_4 , співвласниками домоволодіння та користувачами суміжних земельних ділянок було підписано проект рішення про розподіл земельної ділянки. 07.02.2002 року, коли 41/100 частина домоволодіння належала ОСОБА_5 , всіма суміжними землекористувачами було підписано акт встановлення існуючих зовнішніх меж земельної ділянки в натурі за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі якого була приватизована вищевказана земельна ділянка.

Враховуючи зазначене, купуючи домоволодіння та земельну ділянку, ОСОБА_2 була впевнена, що межі та порядок користування погоджений з усіма суміжними землекористувачами на протязі тривалого часу, тому спори відсутні. Однак, ОСОБА_1 порушує межі земельної ділянки, звужує прохід ділянки спільного користування, тому ОСОБА_2 вважає, що приватизація земельної ділянки, яка знаходиться у спільному користуванні та є проходом до її приватизованої земельної ділянки, порушить її права щодо доступу до належної їй ділянки та перешкоджатиме доступу до водопроводу.

Окрім того, відповідач зазначає, що право звернення з позовом про встановлення сервітуту належить особі, якій необхідно встановити сервітут на користування чужою земельною ділянкою, тому звернення з таким позовом ОСОБА_1 суперечить нормам закону.

14.03.2017 року від представника Новокодацької районної у місті Дніпрі ради надійшло письмове пояснення, в якому не заперечувала проти задоволення позову ОСОБА_1

28.03.2017 року від представника Управління Держгеокадастру у м. Дніпропетровську надійшло пояснення, в якому просила винести рішення по справі на розсуд суду відповідно до чинного законодавства, а також зазначила, що формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру, земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

15.08.2017 року до суду звернулася ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 , Дніпровської міської ради, треті особи: Управління Держгеокадастру у м.Дніпрі Дніпропетровської області, Адміністрація Новокодацького району Дніпровської міської ради про встановлення сервітуту.

Позов обґрунтовано тим, що вона є власником 41/100 частини домоволодіння, розташованого на земельній ділянці розміром 1115 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельної ділянки для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, загальним розміром 0,0454 га, за вищевказаною адресою.

Суміжний землекористувач ОСОБА_1 , має намір приватизувати земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок, включаючи земельну ділянку, що знаходиться у спільному користуванні та забезпечує ОСОБА_2 прохід до належної їй частини домоволодіння. На засіданні комісії з питань розгляду земельних спорів виконавчого комітету Новокодацької районної у місті Дніпропетровську ради Медведнікова В.П. заперечувала проти встановлення земельного сервітуту.

Враховуючи викладене, з урахуванням уточненого позову від 06.03.2020 року, позивач просить встановити постійний безоплатний земельний сервітут на користь ОСОБА_2 на право проходу та проїзду по земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , згідно варіанту №2, запропонованому земельно-технічною експертизою № 506/507/08-19.

Ухвалою судді від 16.08.2017 року відкрито провадження у цивільній справі № 205/5269/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Дніпровської міської ради, треті особи: Управління Держгеокадастру у м.Дніпрі Дніпропетровської області, Адміністрація Новокодацького району Дніпровської міської ради про встановлення сервітуту.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.09.2017 року об`єднано цивільну справу № 205/5269/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Дніпровської міської ради, треті особи: Управління Держгеокадастру у м.Дніпрі Дніпропетровської області, Адміністрація Новокодацького району Дніпровської міської ради про встановлення сервітуту з цивільною справою № 205/7737/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Дніпровської міської ради, треті особи: Управління Держгеокадастру у місті Дніпрі Дніпропетровської області, Адміністрація Новокодацького району Дніпровської міської ради про встановлення сервітуту, визнання права на приватизацію земельної ділянки та присвоєно єдиний номер 205/7737/16-ц.

Ухвалами Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.09.2017 року та 14.05.2018 року по справі призначено судову земельно-технічну експертизу, на які від Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшли повідомлення від 13.02.2018 та 10.10.2018 року відповідно про неможливість надання висновку.

У зв`язку з чим ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28.12.2018 року призначено судову земельно-технічну експертизу, за результатами проведення якої 03.09.2019 року надійшов висновок експерта.

05.11.2019 року представником Дніпровської міської ради подано відзив на позовні заяви, в якому заперечувала проти задоволення позовів. Заперечення обґрунтовано тим, що відмова в погодженні меж земельної ділянки може перешкодити іншій особі в оформленні прав на неї, тому особа має право звернутися до суду з позовом стосовно погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі її у власність без погодження меж з суміжним користувачем та реєстрації відповідної земельної ділянки, однак, визнання права на приватизацію не відноситься до компетенції суду. Окрім того, у відзиві зазначено, що так як речове право на земельну ділянку за ОСОБА_1 не оформлено, і земельна ділянка належить територіальній громаді міста Дніпра на праві комунальної власності, звернення з питань, які розглядаються, до Дніпровської міської ради не надходили, тому вирішення питання щодо встановлення земельного сервітуту на користь ОСОБА_2 є передчасним.

06.03.2020 року від представника ОСОБА_2 надійшла відповідь на відзив, в якій заперечувала проти аргументів Дніпровської міської ради, зазначивши, що надання дозволу Дніпровською міською радою на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі її у власність ОСОБА_1 без врахування інтересів ОСОБА_2 є незаконним, та просила позов ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31.08.2020 року клопотання ОСОБА_2 про забезпечення позову частково задоволено, зобов`язано ОСОБА_1 поновити ОСОБА_2 вільний доступ до її частини домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.11.2020 року призначено повторну судову земельно-технічну та оціночно-будівельну експертизу, за результатами проведення якої 19.09.2021 року надійшов висновок експерта.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.11.2020 року замінено третю особу без самостійних вимог щодо предмету спору Новокодацьку районну у м. Дніпрі раду на адміністрацію Новокодацького району Дніпровської міської ради.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_6 позов ОСОБА_1 підтримали, просили задовольнити, позов ОСОБА_2 задовольнити частково встановити сервітут на прохід.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_7 позов ОСОБА_2 підтримали, просили задовольнити, позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

У судовому засіданні представник відповідача Дніпровської міської ради Таган І.М. проти позовів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заперечував, просив у їх задоволенні відмовити.

Представник третьої особи: адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради просив розгляд справи проводити без його участі та винести рішення відповідно до вимог чинного законодавства (т.1 а.с.154).

Представник третьої особи: Управління Держгеокадастру у місті Дніпрі Дніпропетровської області у судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи сповіщений належним чином, причини не явки суд не повідомив.

Суд, заслухавши сторони та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в матеріалах справи доказів, доходить висновку, що позови не підлягають задоволенню з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.07.2010 року ОСОБА_1 належить на праві власності 59/100 частин домоволодіння АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 43- зворотній бік, 44).

Судом встановлено, що інша 41/100 частина домоволодіння АДРЕСА_3 , належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу частки домоволодіння від 30.03.2013 року (т.1 а.с.109-110).

Згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 17.05.2012 року ОСОБА_4 продав ОСОБА_2 земельну ділянку для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд 0,0454 га, кадастровий номер :08:814:0015, що розташована АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.111). Право власності за ОСОБА_2 зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно 30.03.2013 року (т.1 а.с.112).

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер :08:814:0015 здійснено на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 05.01.2012 року (т.1 а.с.104).

Також судом встановлено, що 41/100 частина зазначеного домоволодіння, розташованого на земельній ділянці розміром 1115 кв.м., належала ОСОБА_5 відповідно до договору від 04.03.1988 року (т. 1 а.с.123-124), на підставі рішення Дніпропетровської міської ради народних депутатів № 55/3 від 07.08.2002 року (т. 2 а.с. 220-222) ОСОБА_5 передано у приватну власність земельну ділянку, яка розташована на території АДРЕСА_1 , площею 0,0454 га, для обслуговування жилого будинку, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю (т. 1 а.с.189), вказану земельну ділянку успадкував ОСОБА_4 (т.1 а.с.188).

Згідно з узгодженим Директором ДП Дніпропетровського МЦДЗК проекту розділу земельної ділянки (т.1 а.с. 131-136) домоволодіння по АДРЕСА_4 , виготовленим ПП «Кварц» у 2001 році за заявою ОСОБА_5 для оформлення правовстановлюючих документів на користування земельною ділянкою у відповідності до ст. 42 Земельного кодексу України користування земельними ділянками, що належать громадянам на правах сумісної часткової власності, визначається пропорційно розміру частин в сумісній власності на будинок, будівлі та споруди, де: доля ОСОБА_5 в домоволодінні складає 41/100 (тепер ОСОБА_2 ), а доля ОСОБА_8 в домоволодінні складає 59/100 (тепер ОСОБА_1 ). Так, відповідно до вказаного проекту «домоволодіння складається з двох житлових будинків, господарчих будівель та споруд. Земельні ділянки, що розглядаються, мають спільний вхід та в`їзд з ділянкою АДРЕСА_5 (гр. ОСОБА_9 ). Необхідно виділити землю спільного користування. З розділом земельної ділянки, з попереднім частковим співвідношенням по землекористуванню по АДРЕСА_4 , в розмірах:

-гр. ОСОБА_5 , - 455 кв.м. (53,5 % від території, що підлягає приватизації).

-гр. ОСОБА_8 , - 290 кв.м. (34,15 % від території, що підлягає приватизації).

-земля спільного користування гр. ОСОБА_5 , і гр. ОСОБА_8 , - 50 кв.м. (5,9 % від території, що підлягає приватизації).

-земля спільного користування гр. ОСОБА_5 , гр. ОСОБА_8 , і ОСОБА_9 - 55 кв м (6,5 % від території, що підлягає приватизації)».

Отже, домоволодіння, яке перебуває у спільній частковій власності сторін, розташоване на земельній ділянці загальною площею 1115 кв.м., 0, 0454 га з яких приватизовано та належить ОСОБА_2 , інша частина земельної ділянки фактично перебуває у користуванні ОСОБА_1 , не приватизована, через її частину існує прохід до приватизованої ділянки ОСОБА_2 , який був погоджений попередніми співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1 .

Як вбачається з матеріалів справи, між співвласниками вказаного домоволодіння виник спір щодо користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовано домоволодіння та яка не є приватизованою.

Так, ОСОБА_1 звернулася до комісії з питань розгляду земельних спорів у зв`язку з тим, що співвласниця домоволодіння ОСОБА_2 не підписує акт встановлення та узгодження меж земельної ділянки, план встановлення та узгодження меж земельної ділянки та акт приймання-передачі межових знаків на зберігання щодо земельної ділянки, якою фактично користується ОСОБА_1 , що перешкоджає їй її приватизувати. На засіданні комісії було запропоновано сторонам укласти земельний сервітут, з чим категорично не погодилась ОСОБА_1 (т. 1 а.с.55-56). Рішенням комісії № 50 від 16.09.2016 року запропоновано ОСОБА_1 з приводу питання погодження акту встановлення та узгодження меж земельної ділянки, плану встановлення та узгодження меж земельної ділянки та акту приймання-передачі межових знаків на зберігання щодо земельної ділянки звернутися до суду (т. 1 а.с.156).

У зв`язку з викладеним, сторони звернулися з позовами до суду.

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи № 506/507/508-19 від 25.07.2019 року на території земельної ділянки загальною площею 1115 кв.м., домоволодіння АДРЕСА_4 , житлові будинки, господарські будівлі та споруди не виділені в натурі відповідно до часток у праві власності ОСОБА_1 (59/100) та ОСОБА_2 (41/100). Комплекс робіт з приватизації земельної ділянки площею 0,0454 га для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд ОСОБА_5 (яку в подальшому придбала за договором купівлі-продажу № 302711 від 13.03.2013 року ОСОБА_2 ) був проведений без урахування того факту, що житлові будинки, господарські будівлі та споруди не були виділені в натурі відповідно до часток у праві власності, а земельна ділянка (площею 1115 кв.м.) знаходилась у спільному користуванні власників 41/100 та 59/100 частин домоволодіння відповідно, у зв`язку з чим обидва власника мали рівні права щодо приватизації земельної ділянки площею 1115 кв.м. відповідно до своїх часток 41/100 та 59/100 відповідно. Експертом запропоновано один технічно можливий варіант влаштування проїзду до земельної ділянки, яка знаходиться на теперішній час у приватній власності ОСОБА_2 , (за рахунок знесення господарських будівель та споруд а саме: літня кухня літ. «Д», сарай літ. «Г», сарай літ. «Е», вбиральня літ. «Ж», душ літ. «З») та один можливий варіант встановлення сервітуту на право проходу та проїзду на велосипеді та встановлення сервітуту на право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху.

Варіант № 1 встановлення сервітуту на право проходу та проїзду на велосипеді та сервітуту на право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху по АДРЕСА_1 (Додаток № 2 до висновку судової експертизи № 506/507/508-19).

-площа встановлення сервітуту на право проходу та проїзду на велосипеді дорівнює - 15,32 м2.

-площа встановлення сервітуту на право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху дорівнює - 39,83 м2.

Варіант № 2 технічно можливого влаштування проїзду до земельної ділянки ОСОБА_2 , за рахунок знесення господарських будівель та споруд та встановлення сервітуту на право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху по АДРЕСА_1 (Додаток № 3 до висновку судової експертизи № 506/507/508-19).

-площа та конфігурація технічно можливого влаштування проїзду до земельної ділянки ОСОБА_2 , за рахунок знесення господарських будівель та споруд дорівнює - 59,81 м2.

-площа встановлення сервітуту на право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху дорівнює - 44,83 м2 (т.2 а.с.88-117).

Згідно з висновком експерта № 5062/5063-20 за результатами проведення судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 25.08.2021 року у зв`язку з неможливістю у відповідності до нормативних вимог встановлення земельного сервітуту, у тому числі і найменш обтяжливого, на несформованій земельній ділянці і яка перебуває у спільній частковій власності, експертом запропоновано варіант доступу до приватизованої частини земельної ділянки, який можливо використовувати як для проїзду так і для проходу для відповідного користування будівлями та спорудами на приватизованій частині земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 ), за рахунок знесення господарських споруд: Д - літня кухня, Е-сарай, З-душ, Ж-убиральня згідно технічного паспорта позивача. Також експертом запропоновано варіант доступу до приватизованої частини земельної ділянки по наявному шляху, що фактично використовується на частині земельної ділянки, на якій розташовані будівлі та споруди, що знаходяться у користуванні ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , який можливо використовувати як для проходу так і для проїзду для відповідного користування будівлями та спорудами на приватизованій частині земельної ділянки, яка знаходиться у приватній власності ОСОБА_2 домоволодіння АДРЕСА_1 , і виконаного на основі погодженого та підписаного попередніми співвласниками даного домоволодіння проекту розділу земельної ділянки домоволодіння по АДРЕСА_4 у 2001 році щодо спільного користування дворовою частиною домоволодіння АДРЕСА_4 . При цьому, земельна ділянка для спільного користування, що пропонується у якості проходу чи проїзду, не має бути перегородженою, захаращеною та будь яким іншим чином створювати перешкоди для її вільного користування співвласниками домоволодіння. У разі проведення приватизації неприватизованої частини земельної ділянки відповідно до ст. 121 ЗКУ, на спільну ділянку, яка буде прийнята у якості доступу до приватизованої частини, відповідно до ст.98 і ст.100 ЗК України може бути встановлено сервітут (т.2 а.с.229-254).

Отже, у висновку судового експерта за результатами проведення додаткової експертизи зазначено, що встановлення сервітуту щодо несформованої земельної ділянки неможливе та запропоновано можливі варіанти доступу через неприватизовану земельну ділянку до приватизованої земельної ділянки ОСОБА_2 .

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання неправомірною відмови ОСОБА_2 від підписання акту встановлення та узгодження меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та акту приймання-передачі межових знаків на зберігання стосовно земельної ділянки, а також визнання за ОСОБА_1 право на приватизацію земельної ділянки за зазначеною адресою без підпису ОСОБА_2 суд зазначає наступне.

Статтею 41 Конституції України визначено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно з п.п. 34 п. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Відповідно до ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить в тому числі розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього ж Кодексу, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього ж Кодексу.

Згідно зі ст. 40 цього ж Кодексу громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Отже, право громадянина України на приватизацію земельної ділянки, якою він користується, закріплено діючим законодавством, а рішення про передачу такої земельної ділянки у власність вирішується органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування.

Відповідно до вимог ч.1, 2 ст.118 ЗК України громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

До клопотання додається розроблена відповідно до Закону України «Про землеустрій» технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що замовляється громадянином без надання дозволу на її розроблення.

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється відповідно до відомостей Державного земельного кадастру, матеріалів Державного фонду документації із землеустрою та оцінки земель, матеріалів топографо-геодезичних робіт.

Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) розробляється за рішенням власника (розпорядника) земельної ділянки, землекористувача.

У разі передачі у власність та користування земельної ділянки на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за рішенням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування технічна документація розробляється на підставі дозволу, виданого відповідним органом.

Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає: завдання на складання технічної документації із землеустрою; пояснювальну записку; матеріали топографо-геодезичних робіт; кадастровий план земельної ділянки; перелік обмежень у використанні земельної ділянки; відомості про встановлені межові знаки.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 106 ЗК України спосіб закріплення спільних меж між земельними ділянками визначається за згодою власників таких земельних ділянок. Власник земельної ділянки, землекористувач має право вимагати від власника суміжної земельної ділянки сприяння у встановленні спільних меж, а також встановлення або відновлення межових знаків, у разі якщо вони відсутні, зникли, перемістилися або стали невиразними. У разі відсутності згоди власника суміжної земельної ділянки встановлення спільних меж здійснюється за рішенням суду.

Таким чином, законом передбачено право власника або землекористувача земельної ділянки на звернення до суду щодо встановлення спільних меж в разі відсутності згоди власника суміжної земельної ділянки на їх встановлення.

У відповідності до ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. При цьому, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Чинне законодавство України не передбачає обов`язку власника земельної ділянки підписувати акт про встановлення та узгодження меж суміжної земельної ділянки в натурі (на місцевості), акт приймання-передачі межових знаків на зберігання. Статтею 106 ЗК України визначено спосіб захисту прав власника або користувача земельної ділянки в разі відсутності згоди власника суміжної земельної ділянки на встановлення спільних меж, а саме встановлення спільних меж за рішенням суду.

Окрім того, непогодження ОСОБА_2 меж суміжної земельної ділянки, яке мотивоване наявністю земельного спору, є формою реалізації її прав, а сама по собі процедура погодження меж земельної ділянки є виключно допоміжною стадією у процесі її приватизації, спрямованою на те, щоб уникнути технічних помилок. Акт погодження меж земельної ділянки є складовою частиною технічної документації, на підставі якої орган місцевого самоврядування, реалізуючи власну компетенцію, приймає рішення про передачу громадянам безоплатно земельних ділянок у власність. При цьому кадастровою зйомкою є комплекс робіт, яку проводять юридичні та фізичні особи, які одержали в установленому порядку ліцензію на проведення геодезичних і картографічних робіт, а при їх проведенні суміжні землекористувачі погоджують межі земельних ділянок і вказані дії не впливають на правовий режим земельної ділянки і не є юридичним фактом, на підставі якого виникають, змінюються чи припиняються земельні правовідносини, оскільки в результаті кадастрових робіт створюється лише інформаційна база. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 20.06.2019 року у справі № 599/934/16-ц.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 681/1039/15-ц, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14 та у справі № 350/67/15, стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами. Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж, слід вважати, що погодження меж не відбулося. У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним.

Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів.

Вирішення питань, пов`язаних із передачею земельної ділянки у власність, належить до повноважень органу місцевого самоврядування, а чинне земельне законодавство не обмежує права на приватизацію земельної ділянки у зв`язку із відмовою суміжного землекористувача від підписання акту погодження меж земельних ділянок.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що в даному випадку ОСОБА_1 , звертаючись з позовом про визнання неправомірною відмови ОСОБА_2 від підписання акту встановлення та узгодження меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та акту приймання-передачі межових знаків на зберігання стосовно земельної ділянки, а також визнання за ОСОБА_1 право на приватизацію земельної ділянки за зазначеною адресою без підпису ОСОБА_2 , обрала невірний спосіб захисту прав.

Враховуючи, що відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині визнання неправомірною відмови ОСОБА_2 від підписання акту встановлення та узгодження меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та акту приймання-передачі межових знаків на зберігання стосовно земельної ділянки, а також визнання за ОСОБА_1 право на приватизацію земельної ділянки за зазначеною адресою без підпису ОСОБА_2 у зв`язку тим, що позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо встановлення ОСОБА_2 сервітуту, суд виходив з наступного.

За змістом ч.1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Порядок користування земельною ділянкою, на якій розташований належний співвласникам житловий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається, насамперед, їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, у зв`язку з чим при застосуванні статті 88 ЗК України при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або житловий будинок, слід брати до уваги цю угоду.

Згідно з ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушень не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

За змістом ст. 791 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Отже, об`єктом цивільних прав є саме сформована земельна ділянка, якій присвоєно кадастровий номер.

Статтею 98 ЗК України визначено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Згідно зі статтями 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Земельний сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (стаття 100 ЗК України).

Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби іншим способом.

Статтею 404 ЦК України визначено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту (стаття 402 ЦК України).

З зазначених норм права у сукупності вбачається, що земельний сервітут полягає у встановленні власнику земельної ділянки права використання чужої сусідньої земельної ділянки, для задоволення його потреб, які не можуть бути задоволенні іншим способом, у найменш обтяжливий спосіб. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови до суду з позовом звертається особа, яка вимагає встановлення сервітуту для задоволення потреб, які не можуть бути задоволенні іншим способом.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулася з позовом про встановлення земельного сервітуту ОСОБА_2 , тобто ОСОБА_10 не є тією особою, яка вимагає встановлення сервітуту у своїх інтересах.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 в частині встановлення земельного сервітуту ОСОБА_2 .

Таким чином, суд відмовляє у задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

Як встановлено судом, сторони є співвласниками домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке розташовано на земельній ділянці розміром 1115 кв.м., на 0,0454 га з яких зареєстровано право власності за ОСОБА_2 , інша частина земельної ділянки кадастрового номеру не має, тобто несформована, та оскільки домоволодіння не розподілено в натурі, перебуває у користуванні співвласників домоволодіння. Фактично несформованою земельною ділянкою користується ОСОБА_1 та її частиною для проходу до своєї земельної ділянки ОСОБА_2 . Таке користування земельною ділянкою було визначено попередніми співвласниками домоволодіння.

Відповідно до вищезазначених норм закону, встановлення земельного сервітуту можливе лише на сформованій земельній ділянці.

Враховуючи, що земельна ділянка, на якій ОСОБА_2 просить встановити сервітут, є несформованою, тобто не визначена як об`єкт цивільних прав, а також те, що сторони є власниками не розподіленого в натурі домоволодіння на праві спільної часткової власності, розташованого на такій земельній ділянці, суд доходить висновку про неможливість встановлення земельного сервітуту на вказаній несформованій земельній ділянці, та відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 .

У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати.

Враховуючи, що в задоволенні позовів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено, судові витрати, понесені ними у зв`язку з розглядом даної справи покладаються на сторону, яка їх понесла.

На підставі викладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 12, 40, 79-1, 98,100, 106, 118, 152 ЗК України, ст.ст. 20, 377, 402, 404 ЦК України, ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 55 Закону України «Про землеустрій», ст.ст. 2, 4, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 265, 354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Дніпровської міської ради, треті особи: Управління Держгеокадастру у місті Дніпрі Дніпропетровської області, Адміністрація Новокодацького району Дніпровської міської ради про встановлення постійного, безоплатного земельного сервітуту на користь ОСОБА_2 щодо земельної ділянки ОСОБА_1 , який дає право проходу по земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , визнання неправомірною відмову ОСОБА_2 від підписання акту встановлення та узгодження меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та акту приймання-передачі межевих знаків на зберігання стосовно земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та визнання права на приватизацію земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без підпису ОСОБА_2 -відмовити.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Дніпровської міської ради, треті особи: Управління Держгеокадастру у м.Дніпрі Дніпропетровської області, Адміністрація Новокодацького району Дніпровської міської ради про встановлення постійного, безоплатного земельного сервітуту на користь ОСОБА_2 на право проходу та проїзду по земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , згідно варіанту №2 запропонованому земельно-технічною експертизою №506/507/08-19-відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок позивачів.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01 червня 2022 року.

Суддя Н.Г.Остапенко