25.10.2022 Єдиний унікальний номер 205/1191/22
Єдиний унікальний номер 205/1191/22
Провадження № 2/205/1690/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2022 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Приходченко О.С.

при секретарі Король Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистим майном,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 11 лютого 2022 року звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 лютого 2022 року позов було прийнято до розгляду суду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2022 року зустрічну позовну було прийнято до розгляду та об`єднано з первісним позовом.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2022 року клопотання ОСОБА_2 про витребування доказів було задоволено.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2022 року заяву ОСОБА_2 про виклик і допит свідків було задоволено.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2022 року виправлено описку в ухвалі Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2022 року про витребування доказів.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 липня 2022 року підготовче провадження було закрито, а справу призначено до судового розгляду.

Позивач за первісним позовом у позовній заяві, відзиві на зустрічний позов, у ході судового розгляду, а його представник у ході судового розгляду, посилалися на те, що сторони зареєстрували шлюб 17 квітня 1982 року, від якого народилася дочка ОСОБА_3 , 1983 року народження, і син ОСОБА_4 , 1988 року народження, який було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2021 року. У період перебування в зареєстрованому шлюбі, 23 жовтня 2001 року, ними за спільні грошові кошти на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л. і зареєстрованого за № 2904, було придбано квартиру АДРЕСА_1 . Після придбання квартири вони вселилися до неї та зареєстрували за її адресою своє місце проживання. Зазначена спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 . З 1982 року по 1990 рік ОСОБА_1 як військовослужбовець служив у військових частинах, які дислокувалися на Уралі, Камчатці та Ленінградському військовому окрузі, отримував достойне грошове забезпечення, що становило близько 600 рублів, а на Камчатці отримував подвійну зарплатню та продовольче забезпечення. Він утримував сім`ю і заощаджував кошти. Після звільнення з військової служби отримав вихідну грошову допомогу у розмірі 3 000 рублів, яку сторони заощадили. Також родинні накопичення у 1990 році поповнилися сумою у розмірі 12 000 рублів від продажу автомобіля. У період з грудня 1990 року по березень 1997 року він працював в органах МВС і також отримував заробітну плату у середньому розмірі близько 400 гривень щомісячно. У 1997 році звільнився у запас за станом здоров`я та отримував пенсію у розмірі 280 гривень з подальшою індексацією та продовжив працювати. Також мав додаткові заробітки, облаштовуючи електричне обладнання, а також від охоронної діяльності. Всі фінансові питання вирішувала дружина, ОСОБА_1 не поглиблювався у ці питання оплата комунальних платежів, бюджет родини, домашнє господарство, усім займалася позивач за зустрічним позовом. З приводу того, на що було витрачено кошти, які він заробив в Росії, йому невідомо. Також йому невідомо, за які грошові кошти було придбано спірну квартиру, оскільки при укладенні самого договору та його нотаріальному посвідченні особисто присутнім не був. ОСОБА_2 в цей час працювала приймальницею в ломбардах. Зароблені гроші вони також витрачали на ремонт будинку, який ОСОБА_2 у подальшому отримала у спадщину. На момент придбання квартири він був працевлаштований та отримував стабільний дохід. При укладенні договору купівлі-продажу від 23 жовтня 2001 року він надавав згоду своїй дружині на придбання квартири, вважаючи, що гроші, за які квартира придбавалася, є спільною сумісною власністю подружжя, а об`єкт нерухомого майна об`єктом права спільної сумісної власності. ОСОБА_2 не визнається та оспорюється його право власності на частину квартири. Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 зазначає, що квартиру АДРЕСА_1 було придбано за грошові кошти, отримані нею у спадщину та від продажу майна, набутого нею в порядку спадкування. Спірну квартиру було придбано за 5 днів після продажу будинку, що не є безумовним доказом придбання квартири за ці кошти. У самому договорі купівлі-продажу нотаріусом зазначено про положення про спільну сумісну власність подружжя. Таким чином, при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири ОСОБА_2 діяла в інтересах сім`ї. Якщо б позивач за зустрічним позовом вважала би, що квартира є її особистою приватною власністю, нотаріусом обов`язково зазначена обставина була б відображена у самому договорі. Посилання ОСОБА_2 на отримання нею у спадщину грошового внеску з належними відсотками є безпідставними, оскільки у 1998 році ощадними касами не видавалися, докази його отримання судові надані не були. До грудня 2021 року жодних питань з приводу користування спірною квартирою та її поділу не виникало. Зазначали, що позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю заявлені з пропуском позовної давності. Просили суд визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , визнати право власності на частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя, залишити за ОСОБА_2 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , припинити право спільної сумісної власності на квартиру ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та стягнути з позивача за зустрічним позовом судові витрати. У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі. Представник позивача надала судові заяву, в якій просила суд справу розглядати без її участі, первісні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, у задоволенні зустрічних вимог просила відмовити.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 у своєму зустрічному позові, запереченнях на відзив, а її представник у ході судового розгляду, посилалися на те, що позивач за первісним позовом зазначає, що спірну квартиру було придбано у період шлюбу за спільні сумісні кошти подружжя та наголошує, що в період придбання спірної квартири він мав стабільний дохід, який давав можливість забезпечувати сім`ю та заощаджувати кошти на придбання у подальшому спірного житла. Заперечувала проти вказаного, зазначивши, що вона мала рідну тітку, ОСОБА_5 , після смерті якої вона успадкувала домоволодіння АДРЕСА_2 та грошові заощадження з належними відсотками, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за заповітом. 19 жовтня 2001 року успадковане домоволодіння було продано ОСОБА_2 за 13 653 грн. Отримані від продажу домоволодіння кошти були її особистими коштами. Маючи намір придбати квартиру за кошти від продажу домоволодіння та успадковані грошові заощадження, на підставі договору купівлі-продажу від 23 жовтня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л. і зареєстрованого за реєстровим № 2904, вона придбала квартиру АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 ніколи не заперечував факт того, що квартира належить їй, оскільки йому було достеменно відомо про походження грошових коштів, за які спірна квартира була придбана. Ні при укладенні договору купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_2 від 19 жовтня 2001 року, ні при укладенні договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 присутнім не був, оскільки його згода як другого з подружжя не вимагалася. З матеріалів нотаріальної справи щодо укладення договору купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_2 приватним нотаріусом було зазначено, що відчужуване домоволодіння є особистою власністю відчужувателя, право власності на яке набуте за спадщиною. Матеріали нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу спірної квартири будь-які заяви ОСОБА_1 не містять, що свідчить про те, що нотаріус була обізнана про походження коштів на придбання квартири. Доводи позивача за первісним позовом спростовуються документами. Твердження ОСОБА_1 про те, що при звільненні з військової служби ним було отримано вихідну допомогу у розмірі 3 000 рублів, які було заощаджено на придбання житла, є лише маніпулюванням фактами, оскільки з 12 листопада 1992 року платіжної одиницею на території України став карбованець, який був тимчасовою грошовою одиницею до запровадження гривні, який використовувався одночасно з радянським рублем за курсом 1:1. При обміні карбованця на гривню у період з 02 вересня по 16 вересня 1996 року курс становив 100 000 карбованців за 1 гривню. Отже, сума у 3 000 рублів при конвертації на гривню склала 300 гривень. Оскільки спірний об`єкт нерухомого майна хоча і було придбано у період перебування у зареєстрованому шлюбі, проте за її особисті кошти, тому спірна квартира є її особистою власністю. Просили суд визнати квартиру АДРЕСА_1 особистим майном ОСОБА_2 . Представник позивача за зустрічним у судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій проти первісних позовних вимог заперечувала, просила відмовити у задоволенні первісного позову в повному обсязі, зустрічні позовні вимоги просила задовольнити.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши добуті та представлені докази, суд приходить до такого висновку за наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 квітня 1982 року (а.с. 10).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2021 року шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було розірвано (а.с. 11).

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 24 вересня 1998 року, посвідченим Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою і зареєстрованим за реєстровим № 2-5093, ОСОБА_2 належало домоволодіння АДРЕСА_2 (а.с. 118), право власності на яке у встановленому законом порядку було зареєстровано в МБТІ в реєстрову книгу № 115 за реєстровим № 106 14 жовтня 1998 року (а.с. 118 оберт).

Відповідно до свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 24 вересня 1998 року, посвідченого Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою і зареєстрованим за реєстровим № 2-5095, ОСОБА_2 набула у спадщину, яка складається з грошового внеску з належними відсотками в ощадній касі м. Дніпропетровська 8157/0198 по рахунку № НОМЕР_1 , з усіма видами компенсацій до нього, які належали померлій ОСОБА_5 (а.с. 73).

19 жовтня 2001 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 к. було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л. і зареєстрований за № 2854, відповідно до умов якого домоволодіння АДРЕСА_2 було продано за 13 653 грн. (а.с. 117).

На підставі договору купівлі-продажу від 23 жовтня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л. і зареєстрованого за реєстровим № 2904, ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_7 , від імені якого діяла ОСОБА_8 (а.с. 124), квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 121), право власності на яку у встановленому законом порядку зареєстровано в МБТІ 28 лютого 2001 року (а.с. 74 оберт).

14 липня 1999 року ОСОБА_9 надала нотаріально посвідчену заяву (а.с. 125), якою надала своєму чоловікові, ОСОБА_7 , згоду на продаж квартири АДРЕСА_1 , яку було придбано ними за час перебування у зареєстрованому шлюбі.

Спірне майно було придбано ОСОБА_2 23 жовтня 2001 року.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна.

Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).

Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Домоволодіння АДРЕСА_2 , належне ОСОБА_2 на праві власності в порядку спадкування за заповітом, було продане нею за 13 653 грн., що підтверджується копією договору купівлі-продажу жилого будинку від 19 жовтня 2001 року, копія якого наявна і міститься в нотаріальній справі (а.с. 117).

Квартира АДРЕСА_1 , яка є предметом спору по даній цивільній справі, була придбана ОСОБА_2 за 16 224 грн., що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 23 жовтня 2001 року (а.с. 121), з яких 13 653 грн. це особисті кошти ОСОБА_2 , що становить 84,15% від вартості спірної квартири.

Подружжям ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на придбання спірної квартири було витрачено спільні кошти подружжя у розмірі 2 571 грн. (16 224 13 653 грн. = 2 571 грн.).

Таким чином, суд приходить до висновку, що ідеальна частка у розмірі 84/100 частин квартири АДРЕСА_1 , набута ОСОБА_2 за час перебування в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , є її особистою приватною власністю, оскільки грошові кошти, отримані за відчуження домоволодіння у розмірі 13 653 грн. і які вона витратила на придбання спірної квартири, є особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

Суд не приймає до уваги посилання позивача за зустрічним позовом про те, що квартиру в цілому було придбано за особисті кошти ОСОБА_2 , отримані нею від продажу успадкованого майна та від отриманого нею у спадщину грошового внеску в ощадній касі у м. Дніпропетровську, оскільки у свідоцтві про право на спадщину за заповітом не зазначено суму грошових коштів, отриманих у спадок. Таким чином, доведеною є сума у розмірі 13 653 грн., отримана від продажу успадкованого домоволодіння.

Отже зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню в частині визнання 84/100 частин квартири АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_2 . У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_2 слід відмовити.

Також долучені позивачем за первісним позовом до матеріалів цивільної справи копії трудової книжки ОСОБА_1 , військового квитка, партійного квитка, облікової картки та ощадної книжки не спростовують того, що грошові кошти у розмірі 13 653 грн., витрачені ОСОБА_2 на придбання спірної квартири, були її особистими коштами.

Щодо заяви ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності до зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання майна особистим майном подружжя, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Тобто, позовна давність це встановлений законом строк, протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати примусового здійснення захисту свого права шляхом подання позовної заяви до суду.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України.

Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін (ч. 1 ст. 259 ЦК України).

Як вбачається з пояснень позивача за первісним позовом, зазначеним у відзиві на зустрічний позов та ході судового розгляду, між сторонами не виникало жодних питань з приводу користування спірної квартирою та її поділу до грудня 2021 року. З позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя він звернувся у лютому 2022 року, що підтверджується штампом вхідної канцелярії суду. ОСОБА_2 пред`явила зустрічний позов після звернення до суду ОСОБА_1 , тобто, після порушення її права. Таким чином, позивачем за зустрічним позовом строк позовної давності не пропущено.

Щодо твердження позивача за первісним позовом, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 ним надано згоду своїй дружині, ОСОБА_2 , на придбання квартири та вважав, що гроші кошти, які витрачаються на придбання вказаної нерухомості, є спільною сумісною власністю подружжя, спростовується копією нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу квартири від 23 жовтня 2001 року, яка зазначеної згоди не містить, тому ці твердження зводяться до переоцінки доказів.

Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки 84/100 частин спірної квартири є особистою власністю ОСОБА_2 , 4/25 частин квартири АДРЕСА_1 , набута ОСОБА_1 і ОСОБА_2 за час перебування в зареєстрованому шлюбі, як спільне майно подружжя.

Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України), ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Таким чином, квартиру АДРЕСА_1 було придбано сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, з вирахуванням часток, які належать ОСОБА_2 у розмірі 84/100 частини спірної квартири, тобто на 4/25 частини квартири на підставі ст. 22 КпШС України, якій кореспондується ст. 60 СК України, поширюється режим спільної сумісної власності подружжя.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в частині визнання 4/25 частини квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 слід задовольнити частково та визнати 4/25 частини квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ; визнати за сторонами право власності по 2/25 частини спірної квартири за кожним; припинити у зазначеній частині право спільної сумісної власності подружжя.

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем за первісним позовом при зверненні до суду було сплачено судовий збір у загальному розмірі 6 907 грн. 20 коп. (а.с. 1, 2), враховуючи, що позовні вимоги було задоволено частково, розмір судового збору, який підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь позивача за первісним позовом складає 2 723 грн. 92 коп. (2 позовні вимоги немайнового характеру х 994 грн. 40 коп. + 739 грн. 12 коп. 1% ціни позову = 2 723 грн. 92 коп.).

Позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 при зверненні до суду було сплачено судовий збір у загальному розмірі 11 826 грн. (а.с. 64), враховуючи, що позовні вимоги було задоволено частково, розмір судового збору, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на її користь складає 9 933 грн. 84 коп. (11 826 грн. / 100 %*84 % = 9 933 грн. 84 коп.)

При цьому, оскільки розмір судового збору, який підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 є меншим, суд приходить до висновку про зарахування зустрічних вимог в цій частині, тому з розмір судового збору, який належить стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 становить 7 209 грн. 92 коп. (9 933 грн. 84 коп. 2 723 грн. 92 коп. = 7 209 грн. 92 коп.).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 22, 24 КпШС України, ст. ст. 256, 257, ч. 1 ст. 261 України, ч. 1 ст. 141, ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 ) про поділ майна подружжя задовольнити частково.

Визнати 4/25 частин квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 63,9 кв.м., житловою 43,7 кв.м., спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 ).

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 ) право власності на 2/25 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 63,9 кв.м., житловою 43,7 кв.м.

Залишити у власності ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 ) 2/25 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 63,9 кв.м., житловою 43,7 кв.м.

Припинити право спільної сумісної власності на 4/25 частини квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 ).

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 ) відмовити.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 ) про визнання майна особистим майном задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 ) право особистої приватної власності на 84/100 частин квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 63,9 кв.м., житловою 43,7 кв.м.

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 ) відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 ) судовий збір у розмірі 7 209 (сім тисяч двісті дев`ять) гривень 92 коп.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя: