ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/387/22 Доповідач - Дикун С.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2022 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Парандюк Т. С., Храпак Н. М.,

з участю секретаря - Дідух М.Є.

учасників справи: представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Ракоц І.В.

представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" - адвоката Шильця А.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу №761/38815/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Ракоц Ігор Вікторович на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" про визнання договору недійсним, постановлену суддею Герчаківською О.Я., повний тест ухвали складено 14 січня 2022 року, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі - TOB «ФК «Довіра та Гарантія») про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», укладеного 23 квітня 2018 року, зареєстрованого в реєстрі за № 256. В обґрунтування вимог позивач посилається, що він свої зобов`язання за кредитним договором від 20 жовтня 2006 року виконав 27 квітня 2017 року у зв`язку з чим 03 травня 2017 року було закрито виконавче провадження. Позивач вважав, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» не мав жодної правової підстави здійснювати переуступку боргу по кредитному договору № 92Т/Н 06-4.4 від 20 жовтня 2006 року по якому була вже погашена заборгованість, а, отже, спірний договір повинен бути визнаний недійсним.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 вересня 2021 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, TOB «ФК «Довіра та Гарантія» про визнання договору недійсним.

Під час проведення підготовчого засідання, 30 вересня 2021 року представником Фонду гарантування вкладів фізичних осіб подано до суду клопотання про закриття провадження у справі, в якому зазначено, що сторонами за спірним правочином є юридичні особи, тому даний спір підпадає під юрисдикцію господарських судів та підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 січня 2022 року закрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про визнання договору недійсним.

Роз`яснено позивачу його право на звернення до суду в порядку господарського судочинства.

Повернуто ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ), судовий збір у сумі 840,80 грн. згідно квитанції № 1215878 від 16 листопада 2020 року.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Ракоц І.В. подав апеляційну скаргу. Вважає ухвалу суду першої інстанції такою, що винесена з порушенням норм процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції помилково закрив провадження по даній справі та неправильно витлумачив висновки постанови Верховного Суду від 21.04.2020 р. у справі № 910/17433/19, в п. 22 якої зазначено, що місцевий та апеляційний господарські суди не врахували викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.03.2019 р. правового висновку про те, що між позивачем та відповідачем існує спір щодо правочину укладеного для виконання зобов`язання за кредитним договором, сторонами якого є юридичні особи, що відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

У п.13 Постанови Верховного Суду від 21.04.2020 р. по справі №910/17433/19 зазначено, що предметом договорів у цій справі є відступлення права грошової вимоги за договором про відкриття кредитної лінії від 29.09.2004 № 25/04 , укладеного між ПАТ «АКБ « Київ», правонаступником якого є ПАТ «АБ «Укргазбанк» і ВАТ Автомобільна компанія «Укртранс», правонаступником якого є ПАТ Автомобільна компанія «Укртранс». Тобто , у тій справі сторонами основного зобов`язання є юридичні особи, тому вона і має розглядатись за правилами господарського судочинства.

Однак, суд не зауважив, що правовідносини у даних справах не є подібними, оскільки стороною за кредитним договором № 92Т/Н 06-4.4 від 20 жовтня 2006 року в даній справі №761/388115/20 є фізична особа - ОСОБА_1 , який оспорює договір відступлення з мотивів, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» не мав жодної правової підстави здійснювати переуступку боргу по кредитному договору № 92Т/Н 06-4.4 від 20 жовтня 2006 року по якому була вже погашена заборгованість. Позивач вважає, що даний спір має розглядатись за правилами цивільного судочинства, а не господарського.

Відзив у визначений судом термін не надійшов.

У судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 адвокат Ракоц І.В. підтримав вимоги апеляційної скарги, зіславшись на викладені у ній доводи.

Представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у режимі відеоконференції заперечив апеляційну скаргу. Ухвалу суду першої інстанції вважає законною та обґрунтованою.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення .

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки предметом позову у справі № 761/38815/20 є визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», укладеного між вказаними сторонами 23 квітня 2018 року, що зареєстрований в реєстрі за № 256, то спір у цій справі із зазначеними позовними вимогами цілком підпадає під юрисдикцію господарських судів, адже сторонами оскаржуваних договорів є лише юридичні особи, а визнання недійсними таких договорів вирішується виключно за правилами господарського судочинства.

При цьому суд посилався на правові позиції, викладені:

-у правовому висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові №910/17433/19 від 21 квітня 2020 року, що положення пункту 1 частини 1 статті 20 ГПК України не зумовлюють належність до господарської юрисдикції справ виключно необхідністю здійснення господарської діяльності всіма учасниками справи, оскільки передбачають, що у спорах, які виникають з кредитних та іпотечних правовідносин, цілком достатнім для їх належності до господарської юрисдикції є те, що сторонами основного зобов`язання мають бути юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці;

-до юрисдикції господарських судів належать справи у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/1733/18).

-між позивачем та відповідачами існує спір щодо правочину, укладеного для виконання зобов`язання за кредитним договором, сторонами якого є юридичні особи, що відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства згідно з наведеними приписами Господарського процесуального кодексу України (схожу правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 березня 2019 року у справі №904/2529/18).

Однак, колегія суддів не може погодитися із висновками суду першої інстанції.

Із матеріалів справи вбачається, що позовними вимогами у справі № 761/38815/20 є визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від ПАТ «Фінанси та Кредит» до TOB «Фінансова компанія «Довіра та гарантія", укладеного 23 квітня 2018 року, що зареєстрований в реєстрі за № 256 з мотивів, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» не мав жодної правової підстави здійснювати переуступку боргу по кредитному договору № 92Т/Н 06-4.4 від 20 жовтня 2006 року по якому була вже погашена заборгованість.

Предметом вказаного договору є відступлення прав вимоги ТОВ «Фінанси та кредит» до ОСОБА_1 за кредитним договором № 92Т/Н0 2006 року, укладеним між кредитором AT «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 ; за іпотечним договором від 20 жовтня 2006 року, посвідченим приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Білецьким Н.А. за реєстровим №79, укладеним між іпотекодержателем AT «Банк «Фінанси та Кредит», іпотекодавцем ОСОБА_2 та позичальником ОСОБА_1 та за договором поруки від 20 жовтня 2006 року, укладеного між AT «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія».

Критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства вважаються одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Судова юрисдикція це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Частиною першою статті 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 ГПК України. Так, за змістом пункту 1 частини першої цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

З аналізу вказаної норми вбачається, що законодавець відніс до юрисдикції господарських судів справи: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та 2) у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

За змістом частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Основне зобов`язання це зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене заставою.

Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Тобто за загальним правилом, саме позичальник як боржник у зобов`язанні за кредитним договором має виконати свій обов`язок перед кредитодавцем.

Позивачем у даній справі є позичальник - фізична особа, який звернувся з позовом до правонаступника банку і юридичної особи, до якої перейшло право вимоги за кредитним договором.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства; а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа (див. пункт 33 постанови від 01 березня 2018 року у справі № 461/12052/15-ц, пункт 34 постанови від 06 червня 2018 року у справі № 727/8505/15-ц, постанову від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц). Тобто, за певних умов обидві сторони у цивільному процесі можуть і не бути фізичними особами, якщо тільки такий спір не належить до юрисдикції іншого суду, зокрема господарського.

Відповідно до частини першої статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

З огляду на вказаний припис учасниками господарського процесу можуть бути не лише юридичні особи та держава, але й фізичні особи у спорах, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, а також в інших спорах, вирішення яких прямо віднесене до юрисдикції господарського суду.

Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» чітко розмежував юрисдикцію судів за правилами цивільного та господарського судочинства щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, встановивши у пункті 1 частини першої статті 20 ГПК України, що критерієм розмежування юрисдикції у таких спорах є суб`єктний склад основного зобов`язання.

З дати набрання чинності вказаним Законом спір щодо правочину, укладеного для забезпечення виконання основного зобов`язання, належить до юрисдикції господарського суду лише тоді, якщо сторонами основного зобов`язання є тільки юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Натомість, за правилами цивільного судочинства повинні розглядатися спори стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо хоча би однією стороною цього основного зобов`язання є фізична особа, яка, вступаючи у це зобов`язання, не діяла як фізична особа-підприємець. Тому для визначення юрисдикції суду щодо розгляду відповідної справи суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, значення не має. Вид судочинства (цивільне чи господарське) визначається, враховуючи суб`єктний склад сторін основного зобов`язання (див. пункти 52-53 постанови від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12916/15-ц).

З огляду на вказане, до юрисдикції господарського суду не належить, зокрема, спір щодо правомірності заміни кредитора у основному зобов`язанні, стороною якого є фізична особа.

Пункт 1 частини першої статті 20 ГПК України виключив з-під юрисдикції господарського суду спори щодо всіх правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, сторонами якого не є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. А частина перша статті 19 ЦПК України у системному зв`язку з частиною першою статті 2, частиною першою статті 5, статтею 46, частиною першою статті 47, частиною другою статті 48 цього кодексу не встановлюють обмежень щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами акцесорного зобов`язання є винятково юридичні особи та (або фізичні особи-підприємці).

Тобто з 15 грудня 2017 року, якщо хоча би однією зі сторін основного зобов`язання є фізична особа, яка не є підприємцем, спір щодо правочину, укладеного для забезпечення виконання основного зобов`язання ( в тому числі і щодо уступки права вимоги за основним зобов`язанням), розглядається за правилами цивільного судочинства незалежно від того, чи заявляє позивач одночасно вимоги до фізичної особи-сторони основного зобов`язання та до сторони (сторін) акцесорного зобов`язання, зокрема незалежно від того, чи об`єднані позовні вимоги щодо виконання кредитного договору з вимогами щодо виконання договорів іпотеки, поруки тощо, укладених для забезпечення основного зобов`язання.

Такі висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 906/277/18 (провадження № 12-300гс18), у постанові Верховного Суду від 17 листопада 2020 року у справі № 904/3550/19.

Оскільки предметом спору у цій справі є визнання недійсним договору переуступки права вимоги за кредитним договором, сторонами якого є юридична особа - кредитодавець банк, на даний час - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб і фізична особа - позичальник, такий спір має розглядатися за правилами цивільного судочинства, незважаючи на те, що сторонами оспорюваного правочину є юридичні особи.

Колегія суддів не може погодитися із застосуванням судом у даній справі правових висновків Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові №910/17433/19 від 21 квітня 2020 року, постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/1733/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 березня 2019 року у справі №904/2529/18, оскільки фактичні обставини зазначених вище справ відрізняються від встановлених обставин у даній справі.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що позов ОСОБА_1 підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, є помилковим.

Відтак, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи, що невідповідність висновків суду обставинам справи привело до постановлення судом помилкової ухвали, остання підлягає скасуванню, як така, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, а справа - направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Ракоц Ігор Вікторович задовольнити.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 січня 2022 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 31 травня 2022 року.

Головуючий Дикун С.І.

Судді: Парандюк Т.С.

Храпак Н.М.