Справа № 158/1485/22
Провадження № 2/0158/479/22
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 грудня 2022 року м. Ківерці
Ківерцівський районний суд Волинської області в складі:
головуючого судді Поліщук С.В.,
при секретарі Квач Н.А.,
за участю представника позивача адвоката Мисковця І.А.,
представника відповідача адвоката Хитрика Р.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ківерці в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -
в с т а н о в и в :
Позивач ОСОБА_1 звернулась до Ківерцівського районного суду Волинської області з цивільним позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 23 березня 2017 року та 16 березня 2018 року між нею та відповідачем по справі ОСОБА_2 були укладені строкові договори позики, відповідно до умов яких, відповідач по справі ОСОБА_2 отримав від неї позику в сумі відповідно за першим договором 4000 доларів США, які останній зобов`язувався повернути в 3-х місячний строк та за другим договором в сумі 6000 доларів США, які зобов`язувався повернути в місячний термін, на підтвердження чого надав розписки.
У встановлений у вказаних розписках термін та станом на день звернення з позовом до суду, відповідач по справі ОСОБА_2 грошові кошти не повернув та ухиляється від їх повернення.
Ухвалою судді Ківерцівського районного суду Волинської області від 29.07.2022р. відкрито загальне позовне провадження у даній цивільній справі та призначено підготовче засідання.
11 жовтня 2022р. представником відповідача по справі ОСОБА_2 адвокатом Хитриком Р.І. подано до суду відзив на позовну заяву у якому просить в задоволенні позову відмовити в повному об`ємі у зв`язку з пропуском позивачем строків позовної давності, передбачених ст. 257 ЦК України при зверненні до суду з даним позовом.
11 листопада 2022р. представник позивача ОСОБА_1 адвокат Мисковець І.А. подав до суду заяву про уточнення позовних вимог у якій зазначає, що упродовж тривалого часу позивач по справі ОСОБА_1 не зверталась до суду з даним позовом у зв`язку із тим, що відповідач по справі ОСОБА_2 визнавав суму боргу вказану у боргових розписках та 22.01.2020р. частково погасив борг по кожній розписці в сумі по 500 доларів США на підтвердження чого надав суду копію розписки написану позивачем по справі ОСОБА_1 , що є підставою переривання перебігу трирічного строку позовної давності звернення до суду з даним позовом. Зазначає, що станом на час звернення з даним позовом до суду заборгованість відповідача по справі ОСОБА_2 перед позивачем по справі ОСОБА_1 за договорами позики складає 9000 доларів США, яку просить стягнути з відповідача в користь позивача та 3% річних від простроченої суми, що становить 728, 63 доларів США, а всього просить стягнути з відповідача в користь позивача 9728,63 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 10.11.2022р. еквівалентно становить 355 762 грн. 38 коп.
Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 17.11.2022р. закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та призначено справу до розгляду по суті.
В судовому засіданні представник позивача по справі ОСОБА_1 адвокат Мисковець І.А. позовні вимоги підтримав в повному об`ємі з підстав викладених у заяві про уточнення позовних вимог, просив позов задовольнити.
Представник відповідача по справі ОСОБА_2 адвокат Хитрик Р.І. в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити, пояснив суду, що позивачем пропущений загальний строк позовної давності передбачений ст. 257 ЦК України при зверненні до суду з даним позовом. Надана представником позивача копія розписки написаної позивачем по справі ОСОБА_1 від 22.01.2020р. про часткове погашення відповідачем боргу згідно боргових розписок від 27 березня 2017 року та від 15 травня 2018 року в сумі по 500 доларів США за кожною з вищевказаних розписок, не є належним та допустимим доказом по справі, оскільки за формою та змістом не відповідає вимогам цивільного законодавства та не доводить факту часткового повернення боргу відповідачем ОСОБА_2 позивачу ОСОБА_1 та не є беззаперечним доказом, оскільки складалась позивачем одноособово та не є доказом переривання 3-х річного строку позовної давності, на що посилається представник позивача.
Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, кожного зокрема, дослідивши письмові докази, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов наступного висновку.
За приписами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 п. 1, ч. 2 ст. 76, ч. ч. 1, 2 ст. 77, ч. 2 ст. 78, ч. 1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 6 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Судом встановлено, що 27 березня 2017 року між позивачем по справі ОСОБА_1 та відповідачем по справі ОСОБА_2 було укладено строковий договір позики (розписка) відповідно до якого відповідач ОСОБА_2 отримав від позивача ОСОБА_1 в позику грошові кошти в сумі 4000 (чотири тисячі) доларів США, які останній зобов`язувався повернути в 3-х місячний строк, що стверджується підписом складеної власноручно розписки, оригінал якої досліджено в судовому засіданні (а.с. 63).
Крім того, 15 травня 2018 року між позивачем по справі ОСОБА_1 та відповідачем по справі ОСОБА_2 було укладено строковий договір позики (розписка) відповідно до якого відповідач ОСОБА_2 отримав від позивача ОСОБА_1 в позику грошові кошти в сумі 6000 (шість тисяч) доларів США, які останній зобов`язувався повернути в місячний строк, що стверджується складеної власноручно та підписаної відповідачем розписки, оригінал якої досліджено в судовому засіданні (а.с. 64).
В судовому засіданні відповідач по справі ОСОБА_2 пояснив, що грошові кошти зазначені в даних розписках він повернув позивачу в повному об`ємі. Також зазначив, що на протязі 2016-2018рр. він неодноразово брав в борг у позивача по справі ОСОБА_1 грошові кошти, про що писав відповідні розписки, однак, при поверненні боргу, оригінали розписок позивач не завжди йому повертала. Крім того позивач забрала належний йому паспорт громадянина України, який не повернула на день звернення до суду з даним позовом.
Статтею 6 ЦК встановлено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.
Так, ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та тої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Особливість договорів зазначена у частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики в строк та в порядку, що передбачені договором.
Стаття 1047 ЦК України передбачає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Крім того, зазначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Зазначений правовий висновок зроблено Верховним Судом України у постанові від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18.01.2017 у справі № 6-2789цс16.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу, позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Відповідно до позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 13.12.2017 № 309/3458/14-ц, останній підкреслив, що згідно ст. ст. 1046, 1047 ЦК України розписка є підтвердженням укладання договору позики, і саме рукописна розписка, якщо кошти передаються готівкою, є підтвердженням факту передачі коштів від кредитора боржнику. При цьому укладання окремого договору позики між сторонами спору, або нотаріальне посвідчення підпису боржника на розписці не обов`язкове.
Таким чином, укладені між позивачем та відповідачем договори позики грошових коштів та надані ОСОБА_1 розписки від 27 березня 2017 року та від 15 травня 2018 року є тими документами, що підтверджують виникнення у сторін правовідносин за договором позики.
При цьому, в матеріалах справи відсутні докази про виконання боржником взятого на себе грошового зобов`язання, і відповідачем вказані обставини у встановлено порядку не спростовано, а тому слід прийти до переконання, що на даний час відповідач взяті на себе зобов`язання за умовами договорів позики не виконав, позику за цими договорами не повернув, а тому позивач вправі відновити своє порушене майнове право шляхом стягнення заборгованості за цими договором.
Посилання відповідача по справі ОСОБА_2 на ті обставини, що ним повернуто позивачу по справі ОСОБА_1 суму боргу за обома борговими розписками від 27 березня 2017 року та від 15 травня 2018 року не заслуговує на увагу, оскільки, будь-яких доказів на підтвердження погашення боргу за обома вищевказаними розписками сторона відповідача суду не надала. Також не надала таких доказів і позивач по справі ОСОБА_1 про отримання даної суми боргу.
Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
За змістом статей 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
У частині першій статті 527 ЦК України сформульовано загальне правило, відповідно до якого боржник зобов`язаний особисто виконати зобов`язання, а інша сторона (кредитор) повинна особисто прийняти виконання, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
У ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Не виконуючи належним чином зобов`язання за вказаними договорами позики відповідач порушив вищезазначені норми законодавства та умови договору.
Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином права позивача на повернення суми позики є порушеними і відповідно позивач має право на отримання від відповідача суми боргу та 3-х відсотків річних від простроченої суми.
Разом з тим, представником відповідача адвокатом Хитриком Р.І. подано суду заяву щодо пропуску позивачем строку позовної давності та застосування наслідків такого пропуску, яку підтримав в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність (зокрема до вимог про стягнення заборгованості за договором позики) встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Початок перебігу позовної давності визначається ст. 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). За зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).
За приписами ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 10 ЦПК України визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та практику ЄСПЛ як джерело права.
Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. 252 ЦК України).
Поняття строк виконання зобов`язання і термін виконання зобов`язання охарактеризовані у ст. 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
За умовами договорів позики від 27 березня 2017 року та від 15 травня 2018 року сторони погодили, що повернення коштів відповідач мав здійснити за першою розпискою в 3-х місячний термін, тобто до 27.06.2017р. та за другою розпискою в місячний термін, тобто до 15 червня 2018р. відповідно, однак, позивач з даним позовом звернулась до суду лише 28.07.2022р.
Крім того, позивачем ОСОБА_1 та її представником адвокатом Мисковцем І.А. не наведено жодних підстав, що об`єктивно позбавляли б її можливості протягом вказаного часу звернутися до суду з відповідним позовом про стягнення коштів з відповідача, а також стороною позивача, в судовому засіданні не порушувалось питання про поновлення даного строку на звернення до суду, підтверджуючи об`єктивні обставини його пропуску.
У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. ч. 2,4 ст. 267 ЦК України).
Крім того, як вбачається з пояснень представника відповідача адвоката Хитрика Р.І., 30.05.2022р. судом було постановлено рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, яке набрало законної сили, про що не заперечує сторона позивача, що в свою чергу не позбавляло позивача одночасно звернутися до суду з позовними вимогами до відповідача ОСОБА_2 про стягнення боргу згідно розписок від 27 березня 2017 року та від 15 травня 2018 року.
Враховуючи вищевикладене, а також те, що строк виконання зобов`язання за договорами позики (розписки) сплинув, як наслідок закінчився загальний строк позовної давності, позивач звернулась до суду з даним позовом з пропуском вказаного строку, представник відповідача заявив клопотання про застосування наслідків сливу позовної давності, тому суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, застосувавши строки позовної давності у даному спорі.
У зв`язку з тим, що під час розгляду справи суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України.
Керуючись ст. ст. 2, 4, 13, 15, 76-78, 89, 95, 141, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 6, 202, 253, 256-257, 262, 525-527, 530, 599, 610, 631, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України, суд-
у х в а л и в :
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити в повному об`ємі.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Волинського апеляційного суду безпосередньо або через Ківерцівський районний суд Волинської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

На виконання п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України суд зазначає повне найменування сторін та інших учасників справи:

позивач ОСОБА_1 , жителька АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 виданий 20.11.2001 року Ківерцівським РВ УМВС України у Волинській області, РНОКПП НОМЕР_2 ;

представник позивача адвокат Мисковець Ігор Анатолійовича, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №739 від 12.09.2012р., юридична адреса АДРЕСА_2 .

відповідач ОСОБА_2 , житель АДРЕСА_3 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 виданий 24.09.2008 року Ківерцівським РВ УМВС України у Волинській області;

представник відповідача адвокат Хитрик Руслан Іванович, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №1133 від 10.05.2019р., юридична адреса АДРЕСА_4 .

Повний текст рішення складено 14 грудня 2022 року.

Суддя Ківерцівського районного суду С.В. Поліщук