СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/1911/19

пр. № 2/759/16/22

05 жовтня 2022 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Журибеда О.М.,

за участю секретарів - Ковтун М.В., Мурга Т.С., Багінській І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Головне територіальне управління юстиції в м. Києві про визнання недійсним договорів купівлі-продажу,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 , через представника - адвоката Якімова В.А. звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа: Головне територіальне управління юстиції в м. Києві про визнання недійсним договорів купівлі-продажу, в якому просить: визнати недійсним договір купівлі-продажу жилого будинку АДРЕСА_1 від 03.10.2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ткаченко Ю.В., зареєстрованого в реєстрі № 7915; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 01. Га, кадастровий номер :75:196:0021, цільове призначення для індивідуального житлового, гаржного і дачного будівництва, що розташована за адресою АДРЕСА_1 від 03.10.2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ткаченко Ю.В., зареєстрованого в реєстрі за № 7914. Свої вимоги позивач мотивує тим, що на початку 2008 року до ОСОБА_1 підійшли ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та попросили її дозволити їм тимчасово проживати разом з сім`єю та зареєструвати їх та дітей в будинку АДРЕСА_1 , мотивуючи це тим, що в них виникли деякі проблеми. В кінці літа 2008 року подружжя ОСОБА_4 підійшло до позивача з проханням до неї виділити їм для будівництва особистого житлового будинку та господарських будівель частину земельної ділянки, розміром 0,04 га по АДРЕСА_1 , яка знаходилась у власності позивачки, при цьому обіцяючи позивачці постійну допомогу їй по господарству та в разі потреби грошову допомогу на ліки та продукти харчування. Після збору врожаю, позивач погодовшись на прохання подружжя ОСОБА_4 , разом з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , відміряли приблизно 0,04 га на земельній ділянці площею 0,1 га, що належала ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 обгородив цю частину земельної ділянки сіткою, яка за домовленістю призначалась для будівництва ними житлового будинку. Приблизно через неділю після зазначених подій до ОСОБА_1 підійшла ОСОБА_2 , та повідомила, що домовленість між ними, щодо надання для будівництва частини земельної ділянки необхідно привести в правове поле та посвідчити нотаріальним договором на що позивач погодилась. Відповідач самостійно домовилась з приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ткаченко Ю.В., як вона повідомила позивачу, про нотаріальне посвідчення договору про надання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 для будівництва житлового будинку частини земельної ділянки площею 0,04 га. Для збору необхідних документів, відповідач брала з собою позивача, сама замовляла необхідні документи від імені позивача, а позивач тільки підписувала заявки на виготовлення необхідних документів при цьому не читаючи їх змісту. 03.10.2008 року відповідач разом з позивачем прийшли до офісу нотаріуса та відповідач зайшла в кабінет нотаріуса, а позивач залишилась чекати в коридорі. Через певний час відповідач покликала до кабінету позивача, зайшовши до кабінету нотаріус повідомила, що необхідні договори готові і позивачу необхідно лише у вказаних нею місцях підписатись. Вказує, що підписуючи договори позивач їх не читала та не знала, що підписує договір купівлі-продажу, а думала що підписує необхідні договори для надання частини земельної ділянки для будівництва відповідачем житлового будинку та надає дозвіл на будівництво на її земельній ділянці будинку відповідачем. Зазначає, що позивач не мала наміру відчужувати спірну земельну ділянку і спірний житловий будинок, вони домовились саме про передачу в користування для будівництва жилого будинку частини своєї земельної ділянки. В жовтні 2018 року після конфлікту з приводу будівництва жилого будинку на виділеній частині земельної ділянки, чоловік відповідача надав позивачу ксерокопії оскаржуваних договорів та ознайомившись з ними позивач зрозуміла, що відповідач зі своїм чоловіком, скориставшись її довірою, під час укладання договорів її обманули. Отже, позивач мала волю на узаконення правовідносин з відповідачем, але не на укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу, а на укладення договорів, які мають іншу правову природу та істотно інші умови.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 01.02.2019 року у справі відкрито провадження за загальними правилами позовного провадження.

В судовому засіданні представник віповідача ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_2 позов не визнали з підстав, викладених у відзиві на позов. Просили відмовити у задоволенні позову.

Позивач ОСОБА_1 та її представник Якімов В.А. в судове засідання не з`явились, про дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача Якімов В.А. 04.10.2022 року подав клопотання про відкладення розгляду справи.

Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, про дату та місце слухання справи повідомлявся належним чином, просить розглядати справу за відсутності представника.

Суд зазначає, що учасники судового процесу мають можливість скористатись своїми правами, а саме: прибути до суду; або, надавши всі докази до суду, звернутись до суду з заявою про розгляд справи без їх участі; або подати заяву про проведення судового засідання в режимі відео-конференції за допомогою будь-яких технічних засобів, зокрема власних.

Враховуючи те, що справа розглядається судом з січня 2019 року та у зв`язку з тим, що, в позовній заяві представник позивача, просить у разі неявки в судове засідання належним чином повідомленої сторони позивача, розглядати справу за її відсутності, суд вважає за можливе відмовити в задоволенні клопотання представника позивача про відкладення судового засідання та розглянути справу.

Заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом, 03.10.2008 року між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2 , (покупець) було укладено договір купівлі-продажу жилого будинку АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ткаченко Ю.В., зареєстрованого у реєстрі №1915, відповідно до п. 3 якого продаж жилого будинку вчинено на суму 53 983 грн, 00 коп.., які покупець сплатила продавцю до підписання цього договору. Підписання, продавцем, цього договору, свідчить про проведення розрахунку за проданий жилий будинок в повному обсязі і відсутність з боку продавця будь-яких претензій фінансового характеру щодо покупця (а.с.15).

Відповідно до п. 8 вищевказаного договору купівлі-продажу, продавець та покупець взаємно стверджуємо, що цей договір не приховує іншу угоду і відповідає нашим дійсним намірам створити для себе відповідні юридичні наслідки.

Згідно п. 12 вказаного договору, особи, що підписали цей договір, стверджують один одному та повідомляють усім зацікавленим у тому особам, що в момент укладення цього договору вони усвідомлювали (і усвідомлюють) значення своїх дій і могли (можуть) керувати ними, розуміють природу цього правочину, свої права та обов`язки за договором, при укладенні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними, договір укладається ними згідно зі справжньою волею, без будь-якого застосування фізичного та психічного тиску, договір укладається на вигідних умовах і не є результатом впливу тяжких для продавця обставин, правочин вчинюється з наміром створення відповідних правовивих наслідків (не є фіктивним), цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним), питання які не урегульовані у цьому договорі, вирішуються відповідно до вимог чинного законодавства.

П. 16 вказаного договору зазначено, що цей договір складено у двох примірниках, один з яких призначається для зберігання в справі приватного нотаріуса, а другий, викладений на бланку нотаріальних документів, видається покупцю. На прохання продавця, їй видано нотаріальну засвідчену копію цього договору.

Згідно Витягу з Державного реєстру правочинів № 6593646 від 03.10.2008 року вбачається, найменування правочину - договір купівлі-продажу; предмет правочину - будинок, за адресою АДРЕСА_1 ; відчужувач ОСОБА_1 ; набувач ОСОБА_2 , (а.с. 18).

Як вбачається з матеріалів справи, 03.10.2008 року, між ОСОБА_1 , (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ткаченко Ю.В., зареєстрованого у реєстрі № 1914, відповідно до п. 1 якого продавець, без будь-якого до того примусу, як фізичного так і морального, продав, а покупець, купила земельну ділянку номер АДРЕСА_1 . Земельна ділянка надана для будівництва та обслуговування жилого будинку. Загальна площа земельної ділянки становить 0, 1000 га. Кадастровий номер земельної ділянки :75:196:0021. Опис меж земельної ділянки: від А до Б землі гр. ОСОБА_7 , від Б до В - землі гр. ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , від В до Г - землі загального користування (вул. Трублаїні), від Г до Д - землі гр. ОСОБА_1 , від Д до А - землі гр. ОСОБА_10 (.а.с.19).

Відповвіно до п. 3 вказаного договору, продаж земельної ділянки вчинено на суму 738 830 грн., які покупець сплатила продавцю до підписання цього договору. Підписання продавцем, цього договору, свідчить про проведення з ним розрахунку за продану земельну ділянку в повному обсязі і відсутність з його боку будь-яких претензій фінансового характеру щодо покупця.

Згідно п. 10 договору, про зміст прав та обов`язків за цим договором, про правові наслідки укладеного правочину (в тому числі, але не обмежуючись ст. ст. 215-236 про недійсність правочину та правові наслідки недодерження сторонами вимог закону, ст. ст. 237-250 про порядок, умови та межі представництва ст. 319 про здійснення власником свого права власності, ст. 334 щодо моменту набуття права власності за договором, ст. 626 щодо поняття договору, ст. 640 щодо моменту кладення договору, ст. ст. 651-654 про підстави для зміни або розірвання договору та форму зміни або розірвання правочину, ст. ст. 655-, 664, 680, 681 ЦК України про загальні положння про договір купівлі-продажу, відповідальність сторін, строки виявлення недоліків і пред`явлення вимогу у зв`язку з недоліками відчуженого товару, позовну давність до вимог у зв`язку з недоліками проданого товару, ст. ст. 98-101 щодо права земельного сервітуту, ст. 125 щодо винекнення права власності на землю, ст. 130 ЗК України щодо покупців земель сільськогосподарського призначення, вимогам чинного законодавства щодо зміни цільового призначення земель, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб) виконавчому органові покупця та продовцеві нотаріусом роз`яснено.

Відповідно до п. 14 договору, цей договір складено у двох примірниках, один з яких призначається для зберігання в справі приватного нотаіуса, а другий, викладений на бланку нотаріальних документів, - видається покупцю. На прохання продавця, йому видано нотаріально засвідчену копію цього договору.

Згідно Витягу з Державного реєстру правочинів № 6593706 від 03.10.2008 року вбачається, найменування правочину - договір купівлі-продажу; предмет правочину - земельна ділянка, площа 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, кадастровий номер :75:196:0021, адреса АДРЕСА_1 ; відчужувач ОСОБА_1 ; набувач ОСОБА_11 , (а.с. 20).

На підтвердження доводів, про те що позивач не мала наміру відчужувати спірну земельну ділянку та жилий будинок, позивач надала до суду лист Виконавчого орграну КМР на звернення ОСОБА_1 № К-8210/1 від 05.02.2009 року (а.с. 43), висновок № 1977 від 23.12.2008 року щодо вибору (відведення) земельної ділянки під забудову (а.с. 45), висновок начальника Святошинського управління поліції ГУ Національної поліції в місті Києві від 25.10.2018 року (а.с.58).

Згідно витягу з ЄРДР від 18.12.2018 року вбачається, що за заявою ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення, про те, що ОСОБА_2 шахрайським шляхом заволоділа належним ОСОБА_1 майном, внесені відмості про вчинення кримінального правопорушення, номер кримінального провадження: 0010057 (а.с.61).

В матеріалах справи наявні рахунки про сплату житлово-комунальних послуг по АДРЕСА_1 , платником яких є ОСОБА_1 за період з 2014 року по 2015 року (а.с.23-37, 41-42).

Також, в матеріалах справи наявні квитанції про сплату земельного податку з фізичних осіб по АДРЕСА_1 , платником яких є ОСОБА_2 (а.с.104-105).

Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 986590 від 19.02.2009 року, вказаний державний акт видано ОСОБА_2 , на підставі рішення органу державної влади або органу місцевого самоврядування, договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03.10.2008 року № 1914 (ВКТ № 660844), земельна ділянка розташована на АДРЕСА_1 (.ас. 99).

Позивач просить визнати недійсним вищевказані договори купівлі-продажу жилого будинку та земельної ділянки, посилаючись на те, що вказані договори укладено під впливом помилки щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо змісту договору, прав і обов`язків сторін, оскільки вона вважала, що підписує договір для надання частини земельної ділянки площею 0, 04 га та надання дозволу на будівництво на її земельній ділянці будику (договір суперфіцію). Також, позивач зазначила, що грошових коштів за продаж жилого будинку та земельної ділянки від відповідача не отримувала.

Суд вважає, що ці доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду та не підтвердженні метеріалами справи.

Посилання позивача та її представника щодо не укладення нею договорів купівлі-продажу, оскільки вона не читала зміст договорів перед підписанням, не можуть бути взяті до уваги, адже, як встановлено у судовому засіданні, перешкод для вивчення змісту документів їй ніхто не створював, підпис на документах належить їй.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 повідомили суду, що позивач не збиралась відчужувати земельну ділянку та жилий будинок, крім того у відповідача з чоловіком не було грошей взагалі на придбання будь-чого.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , пояснили, що позивач мала намір та продала земельну ділянку та жилий будинок відповідачу, про, що свідчать неодноразові розмови на святах.

Суд критично відноситься до показів свідків позивача ОСОБА_12 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , оскільки вони являються зацікавленими особами тому, що є близькими родичами.

Також судом не беруться до уваги свідчення свідка ОСОБА_13 , оскільки під час укладення договорів купівлі-продажу вона присутня не була, а свідчення надає тільки зі слів позивача - подруги ОСОБА_1 .

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За вимогами частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За правилом частини третьої статті 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частинами першою-третьою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки передбачені статтею 229 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Правочини, вчинені під впливом помилки, належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи.

Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Неправильне сприйняття може бути викликане найрізноманітнішими обставинами. Причини помилки правового значення не мають.

Для визнання правочину недійсним, як укладеного під впливом помилки, необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК України розуміє: помилку в характері (природі) правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей та якостей речей, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Під природою правочину слід розуміти юридичну природу того чи іншого правочину, тобто, основні (типові) характеристики, притаманні зазвичай правочинам цього виду.

Істотне значення має помилка не щодо будь-яких властивостей та якостей речі, а саме таких, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Неправильне уявлення про будь-які інші обставини, крім тих, які зазначені в законі, не може бути підставою для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом помилки. Це стосується і особи контрагента (навіть у тому випадку, коли особа контрагента має істотне для правочину значення).

Не є істотною помилка в мотивах правочину, тобто, в причинах, які спонукали до його укладення, крім випадків, встановлених законом.

З роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 № 9 убачається, що відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-202цс15, в якій були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про те, що позивачем належним чином не доведено факту укладення оспорюваних договорів внаслідок помилки з її боку.

Так, договори купівлі-продажу жилого будинку та земельної ділянки підписані позивачем та відповідачем у присутності нотаріуса, яким встановлено їх особи, перевірено дієздатність. Зміст договору свідчить про те, що нотаріусом було роз`яснено сторонам зміст правочину і сторони були ознайомлені з природою договорів купівлі-продажу, тому заявлені позовні вимоги на підставі статті 229 ЦК України задоволенню не підлягають. Доказів протилежного позивачем не надано.

Таким чином, посилання позивача на те, що спірні договори вчинені нею внаслідок помилки, а тому є підстави вважати, що договір є недійсним, матеріалами справи та належними і допустимими доказами не доведено.

Надана позивачем документація про сплату житлово-комунальних послуг, жодним чином не підтверджують факт того, що спірний договір було укладено позивачем внаслідок помилки, а підтверджують той факт, що договір на постачання житлово-комунальних послуг був укладений з позивачем. Також є недоведеними твердження позивача про те, що грошові кошти за продаж квартири ним не отримувались. Інших доказів на підтвердження інших доводів позивача суду також не надано.

Враховуючи викладене, особа, на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з підстав, визначених статтею 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки позивач не довів належними та допустимими доказами наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття ними фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення та не довела наявність помилки щодо правової природи укладених з відповідачем договорів, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Водночас, оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю, тому питання щодо спливу позовної давності та застосування відповідних правових наслідків не вирішується.

Оскільки, суд відмовляє в задоволенні позову, то відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного та ст.ст.203, 215, 229, 626 ЦК України, керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Головне територіальне управління юстиції в м. Києві про визнання недійсним договорів купівлі-продажу- відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Журибеда