Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Літинський районний суд Вінницької області
в складі: головуючого - судді Гопкіна П.В.,
за участю секретаря Іванової І.О.,
представника відповідача адвоката Павлюка С.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Літині цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про поділ спільного майна подружжя,
30.09.2016 до суду звернулася ОСОБА_1 із вказаним позовом мотивуючи його тим, що у квітні 2007 року, вона з відповідачем почала проживати однією сім`єю. З того часу, і до вересня 2015 року вона з ОСОБА_2 вели спільне домашнє господарство та мали спільний сімейний бюджет. У вересні 2015 року, їх сімейні стосунки були припинені.
Крім того, у вересні 2011 року, за спільні кошти позивача та відповідача був придбаний автомобіль LAND ROVER р.н. НОМЕР_1 , вартістю 450 000 грн., який зареєстрований на ОСОБА_2 . А також, у червні 2013 року, за спільні кошти відповідача та позивача був придбаний мотоцикл KAWASAKI р.н. НОМЕР_2 , вартістю 182 000 грн., який також зареєстрований на ОСОБА_2 .
Оскільки зазначене вище нерухоме майно та транспортні засоби були набуті на ім`я ОСОБА_2 , під час спільного проживання однією сім`єю, це майно, як на думку позивача, належить їм на праві спільної сумісної власності на підставі ст. 74 Сімейного кодексу України. Тому позивач просила поділити майно.
14.12.2016 Літинським районним судом Вінницької області ухвалено заочне рішення, яким поділено майно, яке належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності наступним чином:
03.11.2022 залучено у якості третіх осіб ОСОБА_3 та ОСОБА_4 адже рішення у справі може вплинути на їх права та обов`язки, оскільки вони вже є новими власниками спірного нерухомого та рухомого майна (а.с. 86 ).
Позивачка ОСОБА_1 до судового засідання не з`явилась. Надіслала на адресу суду клопотання, яким просила розгляд справи провести у її відсутність. Заявлені вимоги підтримує та просить їх задовольнити (а.с. 102).
Відповідач ОСОБА_2 до судового засідання не з`явився. Натомість його представник адвокат Павлюк С.М. (уповноважений представляти інтереси відповідача на підставі ордеру серії АВ № 1045345 від 02.09.2022 та договору про надання правової допомоги № 02/09 від 02.09.2022 (а.с. 45, 55)) у судовому засіданні просив відмовити у задоволені позову. Позовні вимоги вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення. Зокрема, зазначає стосунки сторін, як такі, що не були притаманні подружжю. Визнає ту обставину, що сторони разом проживали, однак зауважує, що проживали вони не постійно, періодично, що не є підставою для визнання майна спільною сумісною власністю. При купівлі нерухомого майна житлового будинку та земельної ділянки 24.10.2013 на момент підписання ОСОБА_6 довів, що не перебуває в шлюбі і придбаває майно за власні кошти позивачка натомість була лише поручителем перед банком за виконання взятих на себе зобов`язань. Автомобіль LAND ROVER відповідач придбав за кредитні кошти 15.12.2011.
Вищевказане спірне майно було придбано ОСОБА_6 для власних потреб і власного використання. Кошти, які були витрачені на придбання даного майна, є особистою приватною власністю ОСОБА_2 . Спірне майно не було придбане внаслідок спільної праці позивачки та відповідача, адже особисті доходи кожного з них не були об`єднанні для набуття цього майна. Крім того лише відповідач ніс витрати на утримання спірного майна, позивачка ж в цьому участі не приймала. Також послався на практику Верховного Суду, відповідно до якої спільний відпочинок, спільні фотографії, присутність на святах, не може свідчити, що між відповідачем та позивачкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.
Треті особи ОСОБА_4 та ОСОБА_3 до судового засідання також не з`явились. ОСОБА_4 надіслав на адресу суду клопотання, котрим просив розгляд справи проводити у його відсутність (а.с. 103).
Відповідно до розписки (а.с. 106) третя особа ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 07.11.2022 копію позовної заяви до ОСОБА_6 про поділ спільного майна із доданими до неї матеріалами.
Заслухавши пояснення представника відповідача у судовому засіданні, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, та прийшов до наступних висновків.
Витягом з державного реєстру актів цивільного стан громадян про шлюб (а.с. 17 архівної справи) ОСОБА_6 з 20.07.2007 по 02.09.2016 у шлюбі не перебував.
Витягом з державного реєстру актів цивільного стан громадян про шлюб (а.с. 17 архівної справи) позивачка ОСОБА_1 з 02.04.2007 по 02.09.2016 у шлюбі не перебувала.
Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с. 20-21) ОСОБА_2 являється фізичною особою-підприємцем. Податковими деклараціями (а.с. 23-29) зазначається та обставина, що відповідач був приватним підприємцем там мав дохід.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з п.п. 1-5 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.
Так, судом встановлено, що спірні правовідносини виникли з приводу встановлення факту спільного проживання та визначення правового режиму майна, придбаного за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
За положеннями частини другої статті 21 СК України проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року №5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.
Нормою ст.74 СК України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними . На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України.
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
За змістом наведених судом вище норм законодавства, зокрема сімейного, слідує, що хоча проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу не породжує виникнення в них прав та обов`язків подружжя, однак якщо такі жінка та чоловік не перебувають в будь-якому іншому шлюбі в період такого спільного проживання, то на майно, набуте ними за час спільного проживання однією сім`єю, поширюється режим спільної сумісної власності, який регулюється тими же нормами, що і режим спільної сумісною власності майна подружжя. Відтак, майно, набуте жінкою та чоловіком під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, може бути визначено та поділено між ними за тими ж правилами та на тих же підставах, що й спільне сумісне майно подружжя, зокрема із застосуванням презумпції спільності майна подружжя. Однак, для можливості такого поділу попередньо підлягає встановленню судом внаслідок доведення належним чином позивачем саме факт проживання чоловіка та жінки (сторін по справі) однією сім`єю без реєстрації шлюбу між собою в певний період часу, протягом якого і було придбане спірне майно, поділ якого просить здійснити в судовому порядку позивач.
Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.
Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.
Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 1 ст.77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
При ухваленні первісного рішення у зазначеній справі 14.12.2016 судом було допитано свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , котрі пояснили суду, що вони є товаришем, кумою та сусідом ОСОБА_10 та підтвердили факт спільного проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_1 з квітня 2007 року по вересень 2015 року. Знають, що вони обоє приймали рішення про купівлю спільного житла, автомобіля та мотоцикла (а.с. 108 зв. архівної справи).
Положеннями ст. 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
В контексті визначення можливих доказів, їх оцінки як достатніх слід також відзначити, що згідно усталеної судової практики самі лише показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року по справі №466/3769/16-ц).
Даючи оцінку показанням допитаних свідків на підтвердження того, що сторони проживали однією сім`єю у вказаний період, суд бере до уваги, що їх пояснення носять узагальнений характер та стосуються здебільшого констатації факту сумісного проживання сторін, однак, на думку суду, не підтверджують наявності у сторін усталених відносин, які притаманних подружжю.
Надані позивачем фотознімки (а.с. 71, 78-93 архівної справи) ), свідоцтво про вчинення релігійного таїнства шлюбу свідчать лише про існування між сторонами у певний період часу близьких стосунків, як між чоловіком та жінкою, які не можна ототожнювати із подружніми/шлюбними відносинами.
За положеннями ст.21 СК України релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обов`язків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану.
Таким чином, укладення між сторонами релігійного обряду шлюбу не є підставою для виникнення у сторін прав та обов`язків подружжя в розумінні ст.21 СК України та не може бути підтвердженням наявності між ними сімейних стосунків.
З наданих позивачем кредитного договору, договорів купівлі-продажу нерухомого майна, неможливо встановити, що позивачка приймала участь у придбанні вказаного майна, оскільки всі вони стосуються лише самого відповідача ОСОБА_2 ..
Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів щодо наявності між сторонами спільного сімейного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї у зазначений позивачкою період, що підлягає доведенню у цій справі.
Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін, про що, також зазначено в Постанові Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 442/2219/11.
Подані позивачем докази не підтверджують факт ведення спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя, набуття майна тощо.
Суд зауважує, що сам по собі факт перебування з позивачкою у близьких стосунках чоловіка та жінки не заперечувались стороною відповідача. Водночас, тільки цей факт не може свідчити, що сторони проживали в зазначений період однією сім`єю, а придбане одним із них майно є спільною сумісною власністю сторін, оскільки, як вже вказувалось вище, позивачу необхідно надати докази ведення спільного господарства, наявності у сторін бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі №490/4949/17.
Встановлені обставини у справі свідчать лише про існування між сторонами у певний період часу близьких, романтичних стосунків як між чоловіком та жінкою, які не можна ототожнювати із подружніми/шлюбними відносинами.
Доводи позовної заяви щодо підтвердження наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю поясненнями свідків не можна вважати достатніми та переконливими доказами.
Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку про недоведеність спільного проживання позивача з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з квітня 2007 року по вересень 2015 року.
Між тим, за відсутності факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України, вважати майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, оскільки такі вимоги є похідними та ґрунтуються на позовній вимозі про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, який, як вказано вище, позивачем не доведено.
Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд доходить переконливого висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поділ спільного майна слід відмовити.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.
За таких обставин, враховуючи, що у задоволенні позовних вимог позивачці відмовлено, тому судові витрати відшкодуванню не підлягають та покладаються на позивачку.
У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про поділ спільного майна подружжя, відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя : Гопкін П. В.