Справа №752/1584/16-ц
Провадження № 2/752/80/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20.01.2022 року Голосіївський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді - Колдіної О.О.

з участю секретаря - Потапенко Д.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Торговий дім «Інтерсервіс», треті особи: Головне управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), ОСОБА_2 , Комунальне підприємство з питань будівництва та житлових будівель «Житлоінвестбуд-УКБ» про визнання недійсним свідоцтва про право власності та встановлення факту належності майнових прав, за позовом третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Приватного акціонерного товариства «Торговий дім «Інтерсервіс» про визнання правочину недійсним,

в с т а н о в и в:

позивач звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Торговий дім «Інтерсервіс» про встановлення факту належності майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , визнання недійсним Свідоцтва про право власності від 16.03.2010 року, що видане Головним управлінням житлового забезпечення на квартиру АДРЕСА_1 на Закрите акціонерне товариство «Торговий дім «Інтерсервіс».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18.11.2003 р. між ЗАТ «Торговий дім «Інтерсервіс» та ОСОБА_1 було укладено Інвестиційний договір № Т-31, за яким об`єктом інвестування є квартира АДРЕСА_1 , вартість якої становить 104899,68 умовних одиниць, що на день укладення договору становило 559325,09 гривень.

Позивач посилається на те, що 27.11.2003 р. ним було перераховано 559325,09 гривень на рахунок ЗАТ «Торговий дім «Інтерсервіс», про що 30.03.2006 р. Генеральним директором ЗАТ «Торговий дім «Інтерсервіс» видано довідку. Крім того факт зарахування грошових коштів на поточний рахунок ЗАТ «Торговий дім «Інтерсервіс» підтверджено і Національним банком України.

Тобто, як зазначає позивач, він став власником майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 з моменту внесення грошових коштів.

Однак, не зважаючи на зазначені обставини відповідач не визнає його власником прав на квартиру, не видає документи для оформлення права власності, в зв`язку з чим він в 2013 році звертався до суду з позовом про визнання права власності на квартиру. В ході судового розгляду було встановлено, що 16.03.2010 р. ЗАТ «Торговий дім «Інтерсервіс» видано Свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення КМДА.

Позивач вказує, що відповідач для оформлення права власності свідомо подав документи, що на його думку, не відповідають вимогам законодавства України, що є підставою для визнання Свідоцтва недійсним.

28.01.2016 р. на підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва відкрито провадження у справі.

14.02.2017 р. ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ПАТ «Торговий дім «Інтерсервіс», треті особи:Головне управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Комунальне підприємство з питань будівництва та житлових будівель «Житлоінвестбуд-УКБ» про визнання недійсним інвестиційного договору № Т-31 від 18.11.2003 р.,укладеного між ОСОБА_1 та ЗАТ «Торговий дім «Інтерсервіс» з моменту укладення.

31.08.2020 р. зазначений позов залишено судом без розгляду за заявою представника позивача за зустрічним позовом.

09.10.2017 р. ОСОБА_2 подана заява про застосування судом положень ст.267 ЦК України в зв`язку з пропуском позивачем строків звернення до суду.

17.09.2018 р. справа прийнята в провадження судді Голосіївського районного суду м.Києва Колдіної О.О.

23.01.2019 р. третьою особою ОСОБА_2 подано позов до ОСОБА_1 , ПрАТ «Торговий дім «Інтерсервіс» про визнання недійсним Інвестиційного договору №Т-31від 18.11.2003 р., укладеного між ОСОБА_1 та ЗАТ «Торговий дім «Інтерсервіс».

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 є власником кв. АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 21.10.2010 р., укладеного з ЗАТ «Торговий дім «Інтерсервіс». Їй стало відомо про наявність спорів за позовом ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на дану квартиру. Ознайомившись з матеріалами справи було встановлено, що ЗАТ «Торговий дім «Інтерсервіс» заперечує наявність правовідносин між Товариством та ОСОБА_1 . В подальшому було встановлено, що договір № Т-31 від 18.11.2003 р. був підписаний з боку ЗАТ «Торговий дім «Інтерсервіс» особою, яка не була директором. Крім того, позивач зазначає, що директор не мав права на підписання Договору,вартість якого перевищує 50000доларів без подальшого затвердження таких угод загальними зборами.

31.08.2020 р. судом був прийнятий в провадження позов третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_2 та об`єднаний з первісним позовом в одне провадження.

18.02.2021 р. ОСОБА_1 , подав відзив на позов третьої особи, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 , посилаючись на те, що ЗАТ «Торговий дім «Інтерсервіс» прийнявши оплату за договором № Т-31 від 18.11.2003 р. фактично схвалив його і відповідно до рішення загальних зборів засновників ЗАТ «ТД «Інтерсервіс» від 02.09.2003 р. ОСОБА_3 мав право на укладання договорів, вартість яких перевищує 50000 доларів США.

12.05.2021 р. судом було вирішено питання про закриття підготовчого провадження.

В ході судового розгляду позивач підтримав позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі, просив суд позов задовольнити, посилаючись на те, що він виконав належним чином свої зобов`язання за Інвестиційним договором № Т-31 від 18.11.2003 р., сплативши вартість об`єкту інвестування, відповідач прийняв оплату, схвалив даний правочин, однак свої зобов`язання за Інвестиційним договором не виконав та не передав документи для оформлення права власності на квартиру, натомість надав до Управління житлового забезпечення КМДА заздалегідь незаконні документи для оформлення свого права власності на кв. АДРЕСА_1 .

Проти задоволення позову ОСОБА_2 позивач заперечив та просив застосувати наслідки пропуску нею строку позовної давності.

Представник відповідача в судове засідання повторно не з`явився, про місце і час розгляду справи повідомлявся за місцезнаходженням юридичної особи. Судові повітки повернулись без вручення в зв`язку з відсутністю адресата за даною адресою. Оскільки в силу положень ст.ст. 128, 130 ЦПК України відповідач вважається належним чином повідомленим про місце і час судового розгляду, суд вважає за можливе провести розгляд справи у його відсутність.

Представники третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_2 заперечували проти задоволення первісного позову, зазначаючи на відсутність у позивача будь-яких прав на спірну квартиру, що було встановлено судами при розгляді інших справ за позовом ОСОБА_1 , пред`явлення даного позову не до належного відповідача, оскільки власницею кв. АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 , а також підтримали позов ОСОБА_2 , зазначаючи на те, що договір, укладений між ОСОБА_1 та ЗАТ «ТД «Інтерсервіс», був підписаний не уповноваженою особою, яка відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб не була директором Товариства, та поза межами повноважень директора. Крім того, представники ОСОБА_2 зазначили про те, що ОСОБА_1 , користуючись наявністю Інвестиційного договору від 18.11.2003 р. неодноразово звертається до суду з позовами про визнання його прав на квартиру, що належить ОСОБА_2 , що порушує в свою чергу її права.

Представники третіх осіб: Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Комунального підприємства з питань будівництва та житлових будівель «Житлоінвестбуд-УКБ» в судове засідання не з`явились, про місце і час розгляду справи були повідомлені належним чином, з клопотаннями про відкладення судового розгляду до суду не звертались.

Вислухавши позивача, представників третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що між ЗАТ «Торговий дім «Інтерсервіс» і ОСОБА_1 18.11.2003 р. укладено Інвестиційний договір № Т-31, відповідно до умов якого ОСОБА_1 зобов`язався здійснити фінансування будівництва житлової квартири АДРЕСА_1 , з метою отримання його у власність, а ЗАТ «Торговий дім «Інтерсервіс» взяв на себе зобов`язання використати інвестовані відповідно до Інвестиційного договору кошти для будівництва об`єкту інвестування з виконанням робіт передбачених проектом; сприяти будівництву об`єкта інвестування для введення його в експлуатацію у встановлені терміни; після введення будинку в експлуатацію, надати позивачу необхідні документи, для послідуючого оформлення об`єкта у його власність.

16.03.2010 р. Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) видано свідоцтво про право власності ЗАТ «Торговий дім «Інтерсервіс» на квартиру АДРЕСА_1 .

23.10.2010 р. між ПрАТ «Торговий дім Інтерсервіс» та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Докійчук Н.В., за умовами якого ОСОБА_2 набула у власність кв. АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду як на підтвердження здійснення оплати за Інвестиційним договором позивач ОСОБА_1 посилається на платіжне доручення від 27.11.2003 р. № 1 та лист Національного банку України від 15.02.2012 р.

Як вбачається зі змісту платіжного доручення № 1 від 27.11.2003 р. платником за ним є ОСОБА_4 , отримувачем ЗАТ «Торговий дім «Інтерсервіс», призначення платежу: оплата повного внеску вартості квартири за адресою: АДРЕСА_1 , договір Т-31 від 18.11.2003 р., сума - 559325,09 гривень.

Однак, такий доказ не містить відомості про списання таких коштів на рахунок отримувача, а також що ОСОБА_4 діяв в інтересах ОСОБА_1 при здійсненні оплати.

Матеріали справи не містять будь-яких належних доказів того, що ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_4 здійснити оплату вартості об`єкта інвестування.

Довідка Національного банку України № 550-045/2215 від 15.02.2012 р. лише підтверджує наявність в архівному управлінні Банку платіжного доручення від 27.11.2003 р. № 1, однак не містить інформації про зарахування таких коштів на рахунок ЗАТ «Торговий дім «Інтерсервіс».

Крім того, в матеріалах справи наявна довідка про фінансування, підписана Генеральним директором ЗАТ «Торговий Дім «Інтерсервіс» Барковським В.Я. за № 6-Т від 30.03.2006 р., відповідно до якої підтверджено, що станом на 30.03.2006 р. ОСОБА_1 , який є інвестором за Інвестиційним договором №Т-31 від 18.11.2003 р. виконав свої зобов`язання по фінансуванню удівництва в розмірі 559325,09 гривень.

Однак, така довідка не є належним і достатнім доказом в розумінні закону на підтвердження здійснення оплату вартості об`єкта інвестування за наявності спору про ці обставини.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. (ст.76 ЦПК України)

Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В силу положень ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Позивачем не надано доказів, які б давали суду підстави прийти до обґрунтованого висновку про доведеність ним факту здійснення оплати вартості об`єкта інвестування, а саме кв. АДРЕСА_1 , як то первинні бухгалтерські документи про здійснення оплати або зарахування коштів.

Крім того, відсутність у позивача належних, достовірних, достатніх та допустимих доказів фінансування будівництва в рамках Інвестиційного договору № Т-31 від 18.11.2003 р. було встановлено судовим рішенням від 02.02.2011 р. при розгляді Голосіївським районним судом м.Києва справи за позовом ОСОБА_1 до Закритого акціонерного товариства «Торговий дім «Інтерсервіс» про визнання права власності на кв. АДРЕСА_1 , яке залишено без змін відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.07.2012 р.

В силу положень ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до правил ст. ст. 177, 190 ЦК України, об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага; майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

У вказаній нормі зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україна», а саме ст. 3 визначено поняття «майнових прав» як будь-яких прав, пов`язаних з майном, відмінних від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги.

Оскільки позивач в ході розгляду справи не довів належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами виконання ним обов`язку по здійсненню фінансування за Інвестиційним договором Т-31 від 18.11.2003 р., вимоги про встановлення факту належності йому майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 не можуть бути задоволені.

Крім того, як встановлено судом на момент розгляду справи ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 , і таке право не припинено у визначений законом спосіб, а отже позивач не може набути будь-яких прав на таке майно до вирішення питання про припинення прав на такий об`єкт за ОСОБА_2 .

Вимоги позивача про визнання недійсним Свідоцтва про права власності, виданого 16.03.2010 р. Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про вправо власності ЗАТ «Торговий дім «Інтерсервіс» на квартиру АДРЕСА_1 не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Як встановлено судом зазначене Свідоцтво про право власності видано на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 17.02.2010 р. № 192-С/Ю.

Правомірність такого наказу не оспорювалась позивачем і даний наказ на момент розгляду справи є чинним та не скасований у визначений законом спосіб.

Крім того, заявляючи зазначені вимоги, позивач посилається на подання відповідачем неправдивих документів для отримання Свідоцтва про право власності,

Однак, такі обставини не були доведені в ході судового розгляду.

З огляду на викладене, вимоги позивача за первісним позовом не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Також не підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсним Інвестиційного договору № Т-31 від 18.11.2003 р., виходячи з наступного.

Статтею 15 ЦК передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна

особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч.1, п.2 ч.2 ст.16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду по захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Підстави недійсності правочину встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК України.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Тобто, з огляду на зазначені норми правом звернення до суду у визначений законом спосіб наділена особа у разі невизнання або порушення її прав чи інтересів.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Крім того, за приписами чинного законодавства захисту підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

Як роз`яснив Конституційний Суд України у Рішенні від 01.12.2004 № 18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес), поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається у частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" має один і той же зміст.

У цьому Рішенні Конституційного Суду України надано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес", як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині зазначеного Рішення Конституційного Суду України.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначими, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Лише у разі встановлення наявності порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу позивача та відповідності обраного останнім способу захисту такому порушенню або оспоренню суд може прийняти рішення про задоволення позову.

В ході розгляду справи позивачем не доведено порушення її прав з боку ОСОБА_1 та ПрАТ «Торговий дім «Інтерсервіс» при укладенні договору № Т-31 від 18.11.2003 р. ОСОБА_2 не є стороною оспорюваного договору.

У даному судовому процесі ОСОБА_5 не оспорює фактично право власності ОСОБА_2 на кв. АДРЕСА_1 і визнання недійсним оспорюваного договору не вплине на наявність у ОСОБА_2 права власності на квартиру.

Враховуючи викладені обставини, суд не вбачає підстав для задоволення позову ОСОБА_2 , в зв`язку з недоведенням наявності порушеного права.

Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141 ЦПК України і в зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_2 , судові витрати несе сторона, яка звернулась до суду і такі витрати не можуть бути покладені на відповідачів.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 77, 78, 81, 259, 261, 265, 273, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Торговий дім «Інтерсервіс», треті особи: Головне управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), ОСОБА_2 , Комунальне підприємство з питань будівництва та житлових будівель «Житлоінвестбуд-УКБ» про визнання недійсним свідоцтва про право власності та встановлення факту належності майнових прав відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Приватного акціонерного товариства «Торговий дім «Інтерсервіс» про визнання правочину недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя