ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/5367/22Головуючий у 1-й інстанції Позняк В.М.
Провадження № 22-ц/817/1059/22 Суддя - доповідач - Храпак Н.М.
Категорія - 308030000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2022 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Костів О. З., Шевчук Г. М.,

за участю секретаря - Сович Н.А.

та сторін: позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 та представника - адвоката Фільварочної О.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/5367/22 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Фільварочної Ольги Борисівни на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 вересня 2022 року, ухвалене суддею Позняком В.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

у квітні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання їх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 (а.с. 2-3).

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що йому на праві власності належить житловий будинок по АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 є колишньою дружиною його сина, а ОСОБА_3 - онукою. 07 червня 2006 року шлюб між ОСОБА_2 та його сином було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області. ОСОБА_2 разом із донькою ОСОБА_3 повернулися проживати в с. Оріховець, Підволочиського району, Тернопільської області. На даний час, відповідачі зареєстровані у належному йому будинку, однак, не проживають у ньому понад 10 років, не беруть участі в його утриманні, не сплачують комунальні платежі. Реєстрація відповідачів у вказаному житловому будинку створює йому перешкоди у користуванні та розпорядженні майном, зокрема перешкоджає йому скористатися правом на оформлення субсидії.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 вересня 2022 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням задоволено частково.

Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком за АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 992,40 гривень сплаченого судового збору.

У задоволенні решти вимог відмовлено (а.с. 119-123).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Фільварочна Ольга Борисівна просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 вересня 2022 року у справі №607/5367/22 в частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , відмовивши у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , посилаючись на те, що воно є незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права (а.с. 125-127).

В обґрунтування апеляційної скарги представник ОСОБА_2 адвокат Фільварочна О.Б. зазначила, що доказів наявності у позивача перешкод у користуванні своїм майном, зокрема в отриманні субсидії, в ході розгляду справи не здобуто. Водночас, причини відсутності ОСОБА_2 за місцем проживання є поважними (догляд за особою, яка досягла 80-річного віку з 19 листопада 2009 року по 15 травня 2018 року, догляд за особою з інвалідністю І групи з 23 травня 2018 року, що підтверджується довідкою №386 від 20 травня 2022 року). При цьому, суд першої інстанції на підставі актів від 01 січня 2008 року, 02 квітня 2008 року протиправно встановив, що відповідачка не проживала за адресою реєстрації з 2006 року, оскільки, як зазначено в самих актах, комісією виявлено, що у спірному будинку проживають ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , а про відсутність відповідачки ОСОБА_2 з 2004 року запис зроблений зі слів позивача ОСОБА_1 , що виключає можливість використання вказаної інформації для встановлення істини та дійсних обставин справи. Факт розірвання шлюбу не є безумовною підставою зміни місця проживання, а з даного випадку позивач до суду не звертався, що свідчить про відсутність спору до квітня 2021 року. До того ж, будучи допитаною як свідок, повідомила, що після розлучення інколи ще продовжувала використовувати житло. В оскаржуваному рішенні зазначено, що свідок ОСОБА_5 суду пояснив, що відповідачі не проживають за місцем реєстрації більше 10 років. ОСОБА_3 одного разу приїздила до спірного житлового будинку. Однак, вказаний свідок у ході судового розгляду не допитувався. Крім того, в мотивувальній частині рішення зазначено, що відповідачка не приймала, не сплачувала комунальних платежів. Однак, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, сплату комунальних платежів за послуги, якими ОСОБА_2 не користувалась, правового значення для вирішення даної справи не мають, а у разі наявності спору можуть з приводу стягнення вказаних витрат можуть бути предметом відповідного позову.

Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 вересня 2022 року, у справі №607/5367/22, - залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що твердження апелянта про те, що факт розірвання шлюбу не є безумовною підставою зміни місця проживання, проте, замовчує той факт, що виїзд ОСОБА_2 разом із дочкою ОСОБА_3 в с. Оріховець, Підволочиського району, Тернопільської області був добровільним, аж ніяк не пов`язаний із доглядом за батьком, адже, висновок про потребу стороннього догляду зроблено лише 23 липня 2014 року, згідно довідки до акту МСЕК АС №0333921, а такий догляд вона почала здійснювати лише з 23 травня 2018 року, що підтверджується наданими ж нею документами. Крім того, цілком очевидно, що здійснення догляду впродовж такого тривалого періоду часу спочатку за ОСОБА_6 , а потім за ОСОБА_7 є способом отримання компенсаційних виплат по догляду за особою і очевидним вибором ОСОБА_2 , а не причиною не проживання в будинку АДРЕСА_1 . Вказує на те, що апелянт спільним побутом із ним не пов`язані, тому, її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч.2 ст.406 ЦК України. Крім цього, житлом ОСОБА_2 є будинок АДРЕСА_2 .

ОСОБА_3 своїм правом на відзив не скористалася.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 та її представник адвокат Фільварочна О.Б. апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на доводи викладеній в ній.

ОСОБА_1 апеляційної скарги не визнав, вважаючи її безпідставною, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про час, дату і місце проведення судового засідання, проте її інтереси згідно доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги представляє адвокат Фільварочна О.Б.

У відповідності до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників процесу.

Заслухавши пояснення сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів.

Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 вересня 2022 року переглядається лише в оскаржуваній частині, а саме в частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок за АДРЕСА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №59565239 від 20 травня 2016 року (а.с. 4), а також під ним земельна ділянка, площею 0,1500 га, кадастровий номер: :02:001:3090, про що свідчить Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-014 від 28 квітня 2014 року (а.с. 5).

Як слідує з довідки про склад сім`ї за №938 від 31 серпня 2021 року, виданої Підгороднянською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області, що ОСОБА_1 зареєстрований по АДРЕСА_1 . Разом з ним за вказаною адресою зареєстровані: ОСОБА_4 - дружина, ОСОБА_8 - син, ОСОБА_3 - онука, ОСОБА_2 - колишня невістка, ОСОБА_9 - син (а.с. 6).

Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 червня 2006 року, справа №2-2996/06, розірвано шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 , який зареєстрований 13 липня 2002 року відділом РАГС Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області, актовий запис №780 (а.с. 84).

З актів Підгороднянської сільської ради від 03 січня 2008 року та від 02 квітня 2008 року, складених комісією в складі трьох чоловік: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , та сусідами: ОСОБА_13 з будинку АДРЕСА_3 , ОСОБА_14 з будинку АДРЕСА_4 , ОСОБА_15 з будинку АДРЕСА_5 , вбачається, що ОСОБА_2 та неповнолітня ОСОБА_3 не проживають з 2004 року в будинку за АДРЕСА_1 . Їх особисті речі в будинку відсутні (а.с. 7-8).

З актів Підгороднянської сільської ради про фактичне місце проживання (не проживання) від 06 вересня 2021 року та від 01 квітня 2022 року видно, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які зареєстровані по АДРЕСА_1 , не проживають за вказаною адресою протягом останніх п`яти років (а.с. 10, 12).

Як вбачається з довідок за №977 від 08 вересня 2021 року та за №294 від 09 квітня 2022 року, виданих Підгороднянською сільською радою, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які зареєстровані по АДРЕСА_1 , фактично не проживають за вказаною адресою протягом останніх п`яти років (а.с. 9, 11).

З інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №303428660 від 23 червня 2022 року та за №303427681 від 23 червня 2022 року вбачається, що за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 будь-яке нерухоме майно не зареєстровано (а.с. 67-68).

Як вбачається з довідки за №386 від 20 червня 2022 року, виданої Відділом соціального забезпечення №5 Управлінням соціального захисту населення Тернопільської районної військової адміністрації Тернопільської області, ОСОБА_2 здійснює догляд за адресою: с. Оріховець та перебуває на обліку як одержувач компенсаційних виплат по догляду за особою, яка досягла 80 річного віку ОСОБА_6 з 19 листопада 2009 року по 15 травня 2018 року; одержує компенсаційні виплати по догляду за особою з інвалідністю І групи ОСОБА_7 з 23 травня 2018 року (а.с. 69).

Як слідує з довідки за №70 від 14 червня 2022 року, виданої Оріховецьким старостинським округом Підволочиської селищної ради, ОСОБА_2 проживає без реєстрації по АДРЕСА_2 , з матір`ю ОСОБА_16 та батьком ОСОБА_7 , який є інвалідом І групи і здійснює за ним догляд (а.с. 52, 70).

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивач є одноосібним власником спірного житлового будинку квартири, де зареєстровані відповідачі. При цьому судом не здобуто жодних доказів про поважність причин не проживання відповідача ОСОБА_2 у спірному житлі в період з червня 2006 року (розірвання шлюбу з ОСОБА_8 ) по 19 листопада 2009 року (дата взяття на обліку як одержувача компенсаційних виплат по догляду за особою, яка досягла 80 річного віку ОСОБА_6 ). Встановлено, що відповідач ОСОБА_2 добровільно не проживала у спірному житловому будинку, не цікавилася ним, не приймала участі в його утриманні, не сплачувала комунальних платежів та із скаргами до відповідних органів щодо усунення перешкод у користуванні житлом не зверталася. Тому, враховуючи те, що ОСОБА_2 більше одного року за спірною адресою не проживала без поважних причин, суд визнав її такою, що втратила право на користування вказаним житловим приміщенням.

Колегія суддів, з висновком суду першої інстанції погоджується, оскільки висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, правильно застосовані норми матеріального права.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

При вирішенні спору про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі №442/8188/19 (провадження №61-7095св21).

Разом з тим статтею 150 ЖК України встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Верховний Суд України у Постанові від 15 травня 2017 року, справа №734/387/15-ц, зауважив, що право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку; право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч.2 ст.406 Цивільного кодексу України.

Аналогічна правова позиція вбачається у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року по справі №357/7940/16-ц.

Відповідно до пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.85 Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України у справах про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачу на праві власності належить житловий будинок за АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 разом із дочкою ОСОБА_3 була вселена у будинок АДРЕСА_1 , як дружина сина позивача ОСОБА_8 , в подальшому їх шлюб був розірваний рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 червня 2006 року. Вказаним рішенням суду встановлено, що вони однією сім`єю не проживають, спільного господарства не ведуть, тому в силу ч.4 ст.82 ЦПК дані обставини доказуванню не підлягають.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 разом із дочкою ОСОБА_3 добровільно переїхала, забравши особисті речі в с. Оріховець Підволочиського району Тернопільської області, про що ствердили допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_8 .

Даний факт також підтверджується актами Підгороднянської сільської ради від 03 січня 2008 року та від 02 квітня 2008 року.

Посилання заявника про те, що суд першої інстанції на підставі актів від 03 січня 2008 року та від 02 квітня 2008 року протиправно встановив факт не проживання за адресою реєстрації, оскільки записи в актах зроблені зі слів відповідача ОСОБА_17 , колегія суддів вважає необґрунтованими, так як акти складені комісією, а факт не проживання підтверджений поясненнґями сусідів: ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 .

Також безпідставними є доводи апеляційної скарги, що свідок ОСОБА_18 в ході судового розгляду не допитувався, проте, оскільки як вбачається з матеріалів справи, що даний свідок був допитаний в судовому засіданні від 20 травня 2022 року, що стверджується розпискою та присягою свідка, протоколом судового засідання, звукозаписом по справі (а.с. 30-31).

Доводи представника ОСОБА_2 - адвоката Фільварочної О.Б. про поважність не проживання відповідача ОСОБА_2 у спірному житлі, у зв`язку із здійсненням догляду за особами, які його потребували суперечать встановленим обставинам справи. Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 з 19 листопада 2009 року по 15 травня 2018 року перебувала на обліку як одержувач компенсаційних виплат по догляду за особою, яка досягла 80 річного віку ОСОБА_6 та з 23 травня 2018 року одержує компенсаційні виплати по догляду за особою з інвалідністю І групи ОСОБА_7 . Разом з тим, як вже зазначалось судом, ОСОБА_2 не надано доказів поважності не проживання у спірному житловому приміщенні у період з червня 2006 року по 19 листопада 2009 року.

Отже, судом не здобуто жодних доказів про поважність причин не проживання відповідача ОСОБА_2 у спірному житлі в період з червня 2006 року (розірвання шлюбу з ОСОБА_8 ) по 19 листопада 2009 року (дата взяття на обліку як одержувача компенсаційних виплат по догляду за особою, яка досягла 80 річного віку ОСОБА_6 ).

Враховуючи те, що відповідач ОСОБА_2 добровільно, більше одного року, без поважних причин не проживала у спірному житловому будинку, не цікавилася ним, не приймала участі в його утриманні, не сплачувала комунальних платежів та не зверталася зі скаргами до відповідних органів щодо усунення перешкод у користуванні житлом, тому суд підставно визнав її такою, що втратила право на користування вказаним житловим приміщенням.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Фільварочної Ольги Борисівни слід залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 вересня 2022 року залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Оскільки ухвалою суду апеляційної інстанції від 23 листопада 2022 року було зупинено дію оскаржуваного рішення суду першої інстанції до закінчення його перегляду в апеляційному порядку, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування судового рішення, яке переглядалось, тому дію рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 вересня 2022 року слід поновити.

Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на відповідача в межах нею понесених.

Керуючись ст.ст.35, 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Фільварочної Ольги Борисівни залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 вересня 2022 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 вересня 2022 року.

Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на відповідача в межах нею понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 23 грудня 2022 року.

Головуючий

Судді