Справа № 463/235/22 Головуючий у 1 інстанції: Грицко Р.Р.
Провадження № 22-ц/811/1847/22 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.,

без участі сторін,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 про стягнення безпідставно отриманих коштів,-

В С Т А Н О В И В :

В січні 2022 року позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 безпідставно отриманих коштів у розмірі 50777,95 гривень, в тому числі основну заборгованість у розмірі 49500,0 гривень, інфляційне збільшення боргу у розмірі 400,0 гривень, трьох процентів річних у розмірі 295,89 гривень та 582,06 гривень процентів; стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 безпідставно отриманих коштів у розмірі 79399,32 гривень, в тому числі основну заборгованість у розмірі 77000,0 гривень, інфляційне збільшення боргу у розмірі 620,0 гривень, трьох процентів річних у розмірі 458,63 гривень та 1320,69 гривень процентів; стягнення судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що у період 2018-2021 років позивач неодноразово укладав з третьою особою усні договори купівлі-продажу лакофарбової продукції та інструменту для ремонту, за що здійснював стовідсоткову передоплату. У лютому 2021 року позивач здійснив чергове замовлення товару на суму 100 000 гривень та на прохання третьої особи перерахував вказані кошти на рахунок його дружини та дочки - відповідачів у справі по 50 000 гривень кожній. У зв`язку із здорожчанням замовленої продукції на прохання третьої особи додатково перерахував на рахунок відповідача ОСОБА_4 ще 27 500 грн. Однак, після цього третя особа товар не поставив, хоча не заперечував факту отримання грошових коштів та обіцяв їх повернути, але не повернув. Крім того, на його вимогу відповідачі також не повернули безпідставно отримані кошти, внаслідок чого просить стягнути їх в примусовому порядку, а також проценти, розраховані на рівні облікової ставки НБУ, три відсотки річних та інфляційні втрати.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 16 травня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 про стягнення безпідставно отриманих коштів - відмовлено.

Рішення суду 20 липня 2022 року оскаржив ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 . Вважає рішення суду незаконним. Стверджує, що кошти які ним були надіслані відповідачам є безпідставно отриманими, в зв`язку з чим вважає, що відповідачі на підставі 1212 ЦК України зобов`язані повернути отримані кошти. Вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про наявність між позивачем та третьою особою існує укладений письмовий договір купівлі-продажу. Стверджує, що позивач здійснював пересилку коштів на рахунки відповідачів з мето здійсненням третьою особою покупки в користь позивача. Вважає, що третя особа не мала наміру здійснювати покупку в інтересах позивача. Вважає, що між позивачем та третьою особою не було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору, взв`язку з чим відсутні підстави вважати договір укладеним. Стверджую, що будь-яких зобов`язань третя особа перед позивачем не мала. Також вважає, що на безпідставно збережені відповідачами кошти повинно бути нараховано проценти за користування (зберігання) коштів, інфляційні та три проценти річних.

В апеляційній скарзі скаржник просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позов задоволити повністю, а також стягнути з відповідачів витрати пов`язані з правничою допомогою.

03 листопада 2022 року на електронну адресу суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, підписане від імені ОСОБА_3 . В той же час, із складеного Львівським апеляційним судом акту про відсутність кваліфікованого електронного підпису (без ЄЦП), лист не скріплено кваліфікованим електронним підписом, як це передбачено ч.8 ст.43 ЦПК України, в зв`язку з чим, згадане клопотання до уваги судом не береться.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 28 липня 2022 року, є дата складення повного судового рішення - 16 листопада 2022 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд виходив з тих причин, що позивачем пред`явлено позов до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних причин.

Судом встановлено, що третя особа ОСОБА_5 на замовлення позивача ОСОБА_2 і за його кошти зобов`язався доставити та передати у власність останнього лакофарбову та іншу продукцію.

Вказаних обставин сторони не оспорюють та відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України вони не підлягають доказуванню.

Кошти перераховувались позивачем на рахунок відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які є дружиною та донькою третьої особи відповідно. Загальна сума перерахованих коштів становить 127 500 гривень, чого сторони також не оспорюють і що додатково підтверджується копіями платіжних доручень, які долучені до матеріалів справи (а.с.11-16). При цьому, на рахунок відповідача ОСОБА_3 перераховано 50 000 гривень, а на рахунок відповідача ОСОБА_4 - 77 500 гривень.

Вважаючи, що грошові кошти набуті відповідачами без достатньої правової підстави через невиконання третьою особою взятих на себе зобов`язань, позивач направив відповідачам відповідні вимоги про повернення безпідставно набутих коштів (а.с.46-48, 49-51).

Вказані вимоги залишились без відповіді, внаслідок чого позивач звернувся до суду з цим позовом.

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. З урахуванням змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Отже, як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 205/4820/19 (постанова від 18.01.2022) кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.

Крім того, у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17 вказано, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У разі, якщо на виконання юридично ще неукладеного договору стороною передчасно передано майно, між сторонами виникають правовідносини внаслідок набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (статті 1212-1215 ЦК України).

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого отримання.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня.

Подібні висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 14.12.2021 у справі N 643/21744/19.

У справі яка розглядається, як позивач так і третя особа не заперечують факту існування домовленості, за умовами якої третя особа за рахунок позивача зобов`язалась передати у власність позивача певний товар, тоді як кошти за придбання такого товару перераховувались на рахунок відповідачів та призначались для третьої особи.

Відповідно до частин першої статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Форма правочину та способи волевиявлення визначені у статті 205 ЦК України. Відповідно до частини першої цієї статті, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Види правочинів, які можуть вчинятись усно визначені у частині першій статті 206 ЦК України. Зокрема, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

В свою чергу, відповідно до частини першої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Різновидом правочину є договір.

Загальні положення про договір визначені у главі 52 Розділу ІІ Книги П`ятої ЦК України.

Так, відповідно до положень частини першої статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору, відповідно до частини першої статті 628 ЦК України, становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (частина перша статі 639 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Виходячи зі змісту вказаних норм та характеру спірних правовідносин, між позивачем та третьою особою укладено договір купівлі-продажу, предметом якого є лакофарбова та інша продукція на суму 127 500 гривень. В силу вимог частини першої статті 207 ЦК України додержання письмової форми цього договору підтверджується змістом переписки позивача та третьої особи (а.с.18-45), в якій третя особа підтвердила отримання грошових коштів від позивача в сумі 127 500 гривень (а.с.22).

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (частина перша статті 656 ЦК України).

Отже, факт укладення між позивачем та третьою особою договору купівлі-продажу створює правову підставу для набуття спірних коштів і в такому випадку немає правового значення факт їх перерахунку на рахунок відповідачів, оскільки усі учасники справи, в тому числі третя особа, визнають, що вказані кошти перераховувались в якості плати за виконання третьою особою взятих на себе зобов`язань.

Скаржником не доведено, що між ним та третьою особою відсутні будь які договірні відносини з приводу закупівлі останні матеріалів, для закупівлі яких позивач здійснив пересилання коштів на рахунки відповідачів, які є дочкою та дружиною третьої особи.

Під час розгляду цивільної справи № 423/455/18 (Постанова від 02.06.2021) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду висловився про те, що предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

При цьому, незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що відповідно до принципу jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Такі висновки сформульовані у Постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2019 у справі № 265/6582/16-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, а у пункті 7.43 Постанови від 26.06.2019 у справі № 924/1473/15 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Таким чином, оскільки сторона позивача надала невірну юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, суд у відповідності до принципу jura novit curia самостійно здійснить правильну правову кваліфікацію останніх та застосує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Так, обов`язок продавця передати товар покупцеві визначений у статті 662 ЦК України, а правові наслідки відмови продавця передати товар регламентовані у статі 665 ЦК України. Крім того, правові наслідки порушення умови договору щодо кількості товару, асортименту товару, а також правові наслідки передання товару неналежної якості визначені у статтях 670, 672, 678 ЦК України. Загальні ж положення про купівлю-продаж визначені параграфом 1 глави 54 підрозділу 1 Розділу ІІІ Книги П`ятої ЦК України.

При цьому, аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що належним відповідачем у справах даної категорії є саме продавець товару, який у справі яка розглядається залучений позивачем в якості третьої особи.

Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Тлумачення статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі N 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Таким чином, позов у даній справі пред`явлено до неналежних відповідачів, оскільки позивачем кошти скеровані на карткові рахунки відповідачів на виконання договору укладеного з третьою особою. Позивач в позовній заяви не ставить вимоги до ОСОБА_5 про повернення котів, за які останній мав придбати та доставити товар, в той же час позивачем в позовній заяві зазначено ОСОБА_7 третьою особою, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки належним відповідачем в даній справі має бути саме ОСОБА_5 .

Доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди скаржника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 травня 2022 рокузалишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 травня 2022 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 16 листопада 2022 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк