ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2022 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді БондарЯ.М.

суддів ЗубаковоїВ.П.,ОстапенкоВ.О.

сторони справи

позивач-Товариство з додатковою відповідальністю "Страхова Компанія" Альфа-Гарант"

відповідачі:Фізична особа підприємець ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13ст.7,ч.1ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою позивача Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова Компанія" Альфа-Гарант" на рішення Жовтневого районного суду м.КривогоРогу Дніпропетровськоїобласті від 23 червня 2022року, ухваленого суддею Пустовітом О.Г. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 01 липня 2022 року,-

ВСТАНОВИВ

У березні 2021 року Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» (далі по тексту-ТДВ«СК«Альфа-Гарант», позивач) звернулося до суду з позовом до фізичної особи підприємця ОСОБА_1 (далі по тексту- ОСОБА_3 , відповідач 1) та ОСОБА_2 (далі по текстуСокирюкД.М., відповідач 2) про солідарне відшкодування витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування, в сумі 18619,38 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що 02.12.2020 року о 08-45 год. у м.Чернівці трапилася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Renaultmagnum» д.н.з. НОМЕР_1 з причепом FeldbinderKIP 40.3,д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_4 , який не впевнився в технічній справності транспортного засобу, а саме у причепа під час руху відірвалось середнє колесо та пошкодило автомобілі марки «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_3 та «Wartburg», д.н.з. НОМЕР_4 .

Винним в настанні даної ДТП відповідно до постанови Петршотравневого районного суду м.Чернівці від 24.12.2020 року визнано ОСОБА_2 .

Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Renaultmagnum» д.н.з. НОМЕР_1 з причепом Feldbinder KIP40.3, д.н.з. НОМЕР_2 застраховано ТДВ СК «Альфа-Гарант» за полісом№201719392,№200264123.

Оскільки цивільно правова відповідальність водія автомобіля «Renaultmagnum» д.н.з. НОМЕР_1 з причепом Feldbinder KIP40.3, д.н.з. НОМЕР_2 застраховано ТДВСК «Альфа-Гарант», Товариство сплатило страхове відшкодування власнику пошкодженого автомобіля Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_3 в розмірі 18619,38 грн..

Транспортним засобом «Renaultmagnum» д.н.з. НОМЕР_1 з причепом Feldbinder KIP40.3, д.н.з. НОМЕР_2 керував водій ОСОБА_5 , який є водієм ФОП ОСОБА_3 , тобто ОСОБА_2 керував службовим автомобілем.

У позивача відповідно до положень статті 38 ЗаконуУкраїни «Прообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виникло право на подання до страхувальника та водія за безпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду регресного позову.

Відповідальними особами за нанесення шкоди є солідарно винуватець в ДТП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 , оскільки ФОП є власником транспортного засобу «Renaultmagnum» д.н.з. НОМЕР_1 з причепом Feldbinder KIP40.3, д.н.з. НОМЕР_2 та ДТП скоїв водій ФОП ОСОБА_1 - СокирюкД.М.

Рішенням Жовтневого районного суду м.КривогоРогу Дніпропетровської області від 23 червня 2022року відмовлено в задоволенні позовних вимог Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова Компанія "Альфа-Гарант" до фізичної особи підприємця ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про відшкодування шкоди.

Позивач Товариство з додатковою відповідальністю" Страхова Компанія "Альфа-Гарант", будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, ухваленого з порушенням норм процесуального права, яке полягає у прийнятті неналежних доказів, неправильним застосуванням норм матеріального права, наданні неправильної оцінки доказам по справі, просить його скасувати, ухвалити нове судове рішення про повне задоволення позовних вимог ТДВ СК «Альфа-Гарант».

При цьому, позивач вважає, що відповідальними особами за нанесення шкоди є солідарно винуватець ДТП СокирюкД.М. та ФОП ОСОБА_3 , який є власником забезпеченого транспортного засобу.

Позивач звертає увагу на те, що у разі, якщо суд прийшов до висновку, що застосування положень про солідарну відповідальність в даному випадку є безпідставним і таким, що неґрунтується на нормах закону, позов підлягає частковому задоволенню, і суд мав би визначити з кого з відповідачів необхідно стягнути страхове відшкодування в порядку регресу на користь позивача. Суд першоїі нстанції, дійшовши висновку, що відповідачі не мають солідарно відповідати за нанесену ДТП шкоду, не встановив особу, яка має відшкодувати завдані збитки, залишивши повністю позов без задоволення, і жодна з осіб не понесла відповідальності за завдані збитки.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13ст.7,ч.1ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на таке.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 02.12.2020 сталася дорожньо-транспортна пригода (ДТП) за участю автомобілів «Renault magnum» д.н.з. НОМЕР_1 з причепом Feldbinder KIP40.3, д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , та марки «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_6 та «Wartburg», д.н.з. НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_7 .

Відповідач 2 ОСОБА_2 є особою, винною у цій дорожньо-транспортній пригоді, що встановлено постановою судді Першотравневого районного суду м.Чернівці від24.12.2020 про притягнення його до адміністративної відповідальності за статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

16.11.202018 цивільно-правова відповідальність при використанні автомобіля винуватця дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в ТДВ «СК «Альфа-Гарант» відповідно до полісу 201719392 з лімітом відповідальності в розмірі 130 000 грн. на строк з 16.11.2020 по 15.11.2021.

До позивача із заявою про виплату страхового відшкодування звернувся власник автомобіля «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_3 ОСОБА_6 .

Згідно платіжного доручення №15427 від 02.03.2021р., ТДВ «СК «Альфа-Гарант» відшкодувало ОСОБА_6 страхове відшкодування в розмірі 18 619,38 грн.

Суд першої інстанції, відмовляючи позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, виходив з того, що позивач обрав непередбачений законом спосіб захисту свого порушеного цивільного права-вимогу про солідарне стягнення з відповідачів завданої шкоди за відсутності у них солідарного обов`язку щодо її відшкодування, а в силу принципу диспозитивності та норм законодавства України суд позбавлений можливості на свій розсуд обрати одного з двох відповідачів та стягнути з нього завдану позивачу шкоду.

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції, а саме погоджується з висновком в частині відсутності підстав для солідарного стягнення з відповідачів завданої ДТП шкоди, однак частково погоджується з доводами позивача викладеними в апеляційній скарзі, виходячи з наступних підстав.

У пункті 46 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №243/10982/15-ц (провадження №14-81цс18) зроблено висновок, що «відповідно до частини першої статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Втім, у правовідносинах за участі позивача відсутній закон чи договір, що передбачають солідарну відповідальність, оскільки в договорі про страхування цивільно-правової відповідальності також відсутні положення про солідарний обов`язок страхувальника з іншими особами.

У пунктах 32 - 34 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №308/3162/15-ц (провадження №14-178цс18) зроблено висновок, що «відповідно до статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Законодавство України, чинне як на момент виникнення спірних правовідносин, не передбачає солідарного обов`язку страховика та страхувальника щодо відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП майну потерпілого.

У пунктах 47 - 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі №569/96/17 (провадження №14-386цс18) зроблено висновок, що «у цій справі позивач вважав, що у відповідачів є солідарний обов`язок виплатити йому страхове відшкодування, і цей обов`язок виник з однієї підстави - настання страхового випадку. Тому позивач пред`явив до обох відповідачів однакову вимогу. Відповідно до статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Законодавство України, чинне як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду, не передбачає такого солідарного обов`язку, на виконання якого страховик потерпілого заявив позовну вимогу до страхувальника, який заподіяв шкоду майну, та його страховика».

У постанові від 13 листопада 2019 року в справі № 638/18231/15-ц Верховний Суд зробив аналіз норм ЦК України, який дозволяє зауважити, що встановлення солідарних зобов`язань відбувається досить рідко. Безумовно, законодавець передбачає виникнення солідарних зобов`язань лише у випадках наявності множинності осіб у зобов`язаннях, як правило, на боці боржника. Тобто, якщо частина перша статті 541 ЦК України передбачає виникнення і солідарного обов`язку, і солідарної вимоги, однак за змістом норм ЦК України переважно йдеться про виникнення саме солідарного обов`язку.

На рівні ЦК України про солідарні пасивні зобов`язання йдеться: при встановленні відповідальності за збитки, завдані членами органу юридичної особи та іншими особами, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, внаслідок порушення своїх обов`язків щодо представництва (частина четверта статті 92 ЦК України); при встановленні відповідальності учасників повного товариства його зобов`язаннями (частина перша статті 119 ЦК України, частина перша статті 124 ЦК України), учасників товариства з додатковою відповідальністю (частина друга статті 151 ЦК України); при відшкодуванні збитків та моральної шкоди, що завдані довірителю у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між його представником та другою стороною (частина друга статті 232 ЦК України); при відповідальності боржника і поручителя перед кредитором ж солідарних боржників, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України), осіб, які спільно дали поруку (частина третя статті 554 ЦК України); коли продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов`язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу (частина перша статті 808 ЦК України); за договором комерційної субконцесії при встановленні відповідальності користувача та субкористувача перед правоволодільцем за завдану йому шкоду (частина третя статті 1119 ЦК України); за вимогами, що пред`являються до користувача як виробника продукції (товарів) правоволодільця, правоволоділець відповідає солідарно з користувачем (стаття 1123 ЦК України); за спільними зобов`язаннями, що виникли не з договору простого товариства, або якщо договір простого товариства пов`язаний зі здійсненням підприємницької діяльності, учасники відповідають солідарно (частини перша, друга статті 1138 ЦК України); з моменту припинення договору простого товариства його учасники несуть солідарну відповідальність за невиконаними спільними зобов`язаннями щодо третіх осіб (частина третя статті 1141 ЦК України); особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим (стаття 1190 ЦК України); коли набувачами за договором довічного утримання є кілька фізичних осіб, їх обов`язок перед відчужувачем є солідарним (частина третя статті 746 ЦК України); коли за договором найму житла наймачами є кілька осіб, їхні обов`язки за договором є солідарними (частина третя статті 816 ЦК України).

Законодавець при конструюванні відповідних правових норм так чи інакше текстуально використовує поняття «солідарності», тобто вказує, що певний обов`язок має солідарний характер, що повністю узгоджується із вимогами частини першої статті 541 ЦК України.

Нормами пп.г п.38.1.1 ст.38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху.

Згідно норми частини 6 статті 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Постановою Першотравневого районного суду м.Чернівці від 24.12.2020 року встановлена вина водія ОСОБА_2 у дорожньо-транспортній пригоді, який перед початком руху не забезпечив належний технічний стан причепа, внаслідок чого під час руху транспортного засобу у причепа відірвалось середнє колесо та пошкодило автомобілі, які знаходились на узбіччі, тобто водій порушив вимоги п.2.3 а) ПДР України, якими встановлено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний перед виїздом перевірити і забезпечити технічно справний стан і комплектність транспортного засобу, правильність розміщення та кріплення вантажу.

Відповідно до положень статті 1166 ЦК України, яка встановлює загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За приписами частини 2 статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом.

Відповідно до положень ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Відповідно до положень ч.1 ст.1194 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір невстановлений законом.

Позивач, виплативши потерпілому ОСОБА_8 страхове відшкодування при встановлених обставинах, а саме, той факт, що дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху (Постанова Першотравневого районного суду м.Чернівці від 24.12.2020), в порядку ст.1194 ЦК України звернувся до суду з позовом до володільця транспортного засобу ФОП ОСОБА_1 та винного у ДТП водія ОСОБА_2 про солідарне стягнення виплаченого страхового відшкодування.

У Постанові Пленуму Верховного Суду №6 від 27.03.92 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди із змінами, судам роз`яснено: під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється

юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела

підвищеної небезпеки в силу права власності, повного

господарського відання, оперативного управління або з

інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не

несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка

управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з

володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор і т.ін.) (аб.2,3 п.4 Постанови)

При розгляді справ про відшкодування шкоди за ст.441 ЦК (1540-06) суди повинні мати на увазі, що крім загальних підстав, передбачених ст..440 ЦК, відповідальність юридичної особи настає лише у випадках, коли особа з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах (службових) обов`язків, незалежно від того, постійним, сезонним, тимчасовим за трудовим договором чи на інших умовах вона була працівником цієї організації (п.5 абз.1 Постанови).

Господарські (підприємницькі) товариства, кооперативи відповідають за шкоду на підставі ст.441 (1540-06) у випадках її заподіяння як їхнім учасником (членом) під час здійснення ним підприємницької діяльності або іншої діяльності від їх імені, так і особами, які виконують роботу за трудовим договором (абз.2 п.5 в редакції Постанови Верховного Суду №9 від 24.10.2003).

Судом встановлено, що Відповідач - 1 - ФОП ОСОБА_1 є фізичною особою підприємцем, що підтверджено витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а Відповідач - 2 ОСОБА_2 є особою, визнаною винним в настанні ДТП, внаслідок, якої були пошкоджені транспортні засоби, зокрема автомобіль потерпілого ОСОБА_6 , який звернувся до Страховика Відповідача 1 та отримав страхове відшкодування.

Відповідно до приписів пп.г п.38.1.1 ст.38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик, в даному випадку Позивач після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника, яким є Відповідач 1 ФОП ОСОБА_1 або водія забезпеченого транспортного засобу, яким є Відповідач 2 ОСОБА_2 , який спричинив дорожньо-транспортну пригоду і у даній справі дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху (водій порушив п.2.3 а) ПДР України).

Виходячи з приписів ст.4 ЦПК України, відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Відповідно до принципу диспозитивності, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням, зокрема, фізичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша і третя статті 13 ЦПК України).

Відповідачем є особа чи держава (частина друга статті 48 ЦПК України), до якої звернуті матеріально-правові вимоги позивача.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача.

Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див.постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц (пункт 41); від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49); від 21 листопада 2018 року у справі №127/93/17-ц (пункт 50); від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54); від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог.

Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 року у справі №552/6381/17.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши наведені вище обставини справи, а саме, що власником джерела підвищеної небезпеки (забезпечених транспортних засобів автомобіля та причепу) є ФОП ОСОБА_1 , а винним в настанні ДТП визнано водія ОСОБА_2 та, з урахуванням відсутності в матеріалах справи доказів, що ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_1 (матеріали справи не містять ні трудового договору, ні відомостей з трудової книжки, взагалі відсутні відомості на якій підставі в день події ОСОБА_2 керував належним Відповідачу 1 транспортним засобом з причепом), а Страховиком потерпілому в ДТП ОСОБА_6 було виплачено страхове відшкодування, повинен був на підставі положень статті 1166 ЦК України, задовольнити позов частково та стягнути на користь Позивача з винного водія ОСОБА_2 виплачене страхове відшкодування, в сумі 18 619,38 грн.

Отже, оскільки встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, відмовивши у позові в повному обсязі з підстав невірно обраного способу захисту порушеного права, допустив порушення норм процесуального права, не застосував норми матеріального права які підлягали застосуванню, у зв`язку з чим рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, заявлених до відповідача ОСОБА_2 .

Згідно положенням ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З позовної заяви вбачається, що Позивач просив стягнути з відповідачів 5000 грн. судових витрат, пов`язаних з оплатою професійної допомоги та 2 270 грн. сплаченого при подачі позову судового збору.

Згідно із статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З 15 грудня 2017 року ЦПК України запроваджено нові правила компенсації витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

На підтвердження вимог про стягнення витрат на правничу допомогу стороною Позивача суду надано наступні докази: Витяг з договору про надання правничої допомоги від 14 травня 2019 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» та Адвокатським Бюро «Грідін і Партнери» в особі адвоката Грідіна В.В. (а.с.43); Виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо Адвокатського Бюро «Грідін і Партнери» (а.с.45-46); Завдання-доручення №167 від 12 листопада2021 до договору про надання правничої допомоги від 14.05.2019, яким визначена сума послуг за надання правничої допомоги в розмірі 5000 грн. (а.с.47-48); Детальний розрахунок та опис робіт (наданих послуг), виконаних за вказаним договором правничої допомоги на суму 5000 грн. від 15 листопада 2021 року (а.с. 49); Акт прийому передачі надання правничої допомоги від 15 листопада 2021; Ордер Серія АІ №1172893 про надання правничої допомоги відповідно до договору про надання правничої допомоги від 14.05.2019 на адвоката Борзенкову Ю.М. (а.с.53); Посвідчення адвоката Борзенкової Ю.М та Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю Борзенковою Ю.М. (а.с.51-52).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

З урахуванням того, що наданими до суду першої інстанції документами підтверджено обґрунтованість, необхідний фактичний обсяг та співмірність витрат на правничу допомогу Позивачем у цій справі, колегія суддів вважає за необхідне компенсувати Позивачу за рахунок відповідача ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в сумі 5 000 грн.

Позивачем при подачі позову до суду першої інстанції сплачено судовий збір в розмірі 2270 грн. (а.с.6) та за подачу апеляційної скарги сплачено 3405 грн. судового збору (а.с.108), відповідно стягненню з ОСОБА_2 на користь Позивача підлягає судовий збір за розгляд справи в судах першої і апеляційної інстанцій в загальному розмірі 5675 грн.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу позивача Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова Компанія" Альфа-Гарант" задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.КривогоРогу Дніпропетровської області від 23 червня 2022 року скасувати, ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 ) на користь Товариства з додатковою відповідальність Страхова компанія «Альфа-Гарант» (, м.Київ, б-р Лусі України,26) страхове відшкодування в сумі 18 619,38 грн. (вісімнадцять тисяч шістсот дев`ятнадцять гривень тридцять вісім копійок), витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 грн. (п`ять тисяч гривень) та витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в судах першої і апеляційної інстанцій в сумі 5675 грн. (п`ять тисяч шістсот сімдесят п`ять гривень).

В задоволенні позовних вимог, заявлених до Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 14 листопада 2022 року.

Головуючий:

Судді: