П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2022 року м. Київ

Справа № 753/19347/21

Провадження: № 22-ц/824/10777/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Вербової І.М., Нежури В.А.,

секретар Івасенко І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Святогора Олексія Анатолійовича в інтересах ОСОБА_1

на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 липня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Мицик Ю.С.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу та процентів за користування грошовими коштами,

у с т а н о в и в :

У вересні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 03.03.2016 року вона надала ОСОБА_1 у позику грошові кошти у сумі 2 000 доларів США, а 18.07.2017 року - 6 300 доларів США. Отже, загальна сума отриманих відповідачкою у позику коштів становить 8 300 доларів США. Факт отримання грошових коштів підтверджується розписками, складеними відповідачкою. 31.08.2021 року вона, ОСОБА_2 , направила відповідачці вимогу про повернення боргу (позики). Вказану вимогу було отримано відповідачкою 09.09.2021 року. ОСОБА_1 повинна була виконати свій обов`язок щодо повернення позики у семиденний термін з дня пред`явлення вимоги, тобто, до 16.09.2021 року включно, однак вказана вимога була залишена нею без виконання. За наведених обставин, просила суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь борг в сумі 221 610 грн, що становить еквівалент 8300 доларів США, та проценти за користування грошовими коштами в сумі 128 501,05 грн.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 12 липня 2022 року позов ОСОБА_2 про стягнення боргу та процентів за користування грошовими коштами задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 03.03.2016 року у розмірі 2000,00 доларів США, за договором позики від 18.07.2017 року у розмірі 6 300 доларів США, а усього 8 300 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 2216,10 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 13419, 00 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Святогор О. А. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що вимоги позивачки стосуються двох різних боргових зобов`язань, які не пов`язані між собою, оскільки між складаннями двох боргових розписок минуло півтора роки. Отже, судом першої інстанції було порушено правила об`єднання позовних вимог. Також вважав, що самого огляду оригіналів боргових розписок недостатньо для визнання їх належними та допустимими доказами. Більше того, відповідачкою у відзиві на позовну заяву зверталась увага на сумнівний характер вказаних розписок, а тому актуальним є проведення почеркознавчої експертизи. Однак, відповідачка та її адвокат не були належним чином повідомлені про розгляд справи, що унеможливило заявлення відповідного клопотання про призначення експертизи. При цьому, вважав, що обов`язок доказування лежить на позивачці, а тому саме вона повинна була доводити належність боргових розписок, в той час, коли відповідачці необхідно лише заявити про сумнівний характер розписок. Також звернув увагу на те, що суд вийшов за межі позовних вимог, стягнувши з відповідачки борг у валюті, а не у гривнях, як того просила позивачка.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Галай О. О. в інтересах ОСОБА_2 заперечував проти апеляційної скарги та зазначив, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Відповідач не був позбавлений права заявити відповідне клопотання про роз`єднання вказаних позовних вимог, однак таким правом не скористався. Більше того, об`єднання позовних вимог про стягнення заборгованості по розписках, де боржником та кредитором виступають одні і ті ж особи, є правильним та таким, що спрямоване на швидке вирішення спору. Позовна заява ОСОБА_2 подавалась через «Електронний суд», оригінали розписок знаходились у представника позивача. Оригінали боргових розписок були надані суду для огляду при розгляді справи. У відповідності до ст. 96 ЦПК України судом було засвідчено копії розписок та за клопотанням представника позивача, оригінали письмових документів було повернуто останньому. Оскільки сторони не заявляли клопотань про призначення експертизи, клопотання про повернення оригіналів розписок було задоволено. Відмітив, що відповідачка була належним чином повідомлена про розгляд справи, проте не скористалась своїми процесуальними правами, в тому числі, на заявлення клопотань щодо призначення експертизи. Також вважав, що у відповідності до вимог статті 81 ЦПК України, саме відповідачка, заперечуючи належність розписок, повинна доводити свою позицію. Просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

В судовому засіданні адвокат Галай О. О. в інтересах ОСОБА_2 заперечував проти апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_1 та її представник в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вислухавши пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 03.03.2016 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 у позику грошові кошти в сумі 2 000 доларів США.

18.07.2017 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 у позику грошові кошти в сумі 6 300 доларів, про що склала відповідні розписки (а.с. 11,12).

31.08.2021 ОСОБА_2 було направлено вимогу ОСОБА_1 про повернення боргу в загальному розмірі 8 300 доларів США (а.с. 13-15).

Вказана вимога була отримана відповідачем 09.09.2021 року (а.с. 16).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції вважав, що позивачкою доведено факт укладення договорів позики, отримання відповідачкою коштів та порушення нею зобов`язань щодо повернення позики. Оскільки позика надавалась в іноземній валюті, позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто, таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику, а тому суд першої інстанції стягнув з відповідачки суму боргу у доларах США. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів, суд першої інстанції вважав, що право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини (пункт перший частини другої статті 11 ЦК України).

У статті 509 ЦК України зазначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (частини перша, друга статті 205 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, разом з тим, після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі, повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16 та підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

За статтями 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Обов`язок доказування окладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Тобто, підтвердженням факту укладення договору позики та існування зобов`язання між сторонами є оригінал боргової розписки.

Як убачається із матеріалів справи, позивачкою на підтвердження позовних вимог було надано суду першої інстанції оригінали боргових розписок. Вказані докази були досліджені судом першої інстанції.

Написані відповідачкою розписки містять прізвище, ім`я, по батькові позичальника та позикодавця, паспортні дані позичальника та суму позики.

У розписках ОСОБА_1 визнала борг в сумі 2 000 доларів США та 6 300 доларів США, визнала природу позики, та, відповідно, зобов`язання щодо її повернення.

Вжиття у розписках символу «S», яка перекреслена двома рисками, не спростовує правову природу позики та валюти, в якій така позика була отримана відповідачкою.

Критикуючи висновки суду першої інстанції про те, що валютою виниклих між сторонами зобов`язань є саме долари США, відповідачка протягом усього часу розгляду справи як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції не надала будь-якого іншого тлумачення зазначених у боргових розписках «доларів».

В будь-якому випадку, не зазначення у розписці якої саме іноземної держави бралася в борг валюта може вплинути на визначення розміру боргу, що підлягає доказуванню в установленому законодавством порядку, а не бути підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення боргу.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19 липня 2021 рокуу справі № 522/31737/13.

У розписці від 03.03.2016 року ОСОБА_1 зазначила, що позику вона бере у доларах США, а в розписці від 18.07.2017 року зазначила, що позику бере у доларах.

Ураховуючи викладене, а також те, що за звичаями ділового обороту, що склався в Україні, в боргових зобов`язаннях між громадянами у випадку укладання договору позики в іноземній валюті використовуються, як правило, долари США, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що предметом позики були саме долари США, а не іншої іноземної держави.

Доводи апеляційної скарги у цій частині є такими, що не ґрунтуються на матеріалах справи і вимогах закону, а тому не приймаються колегією суддів до уваги.

Проаналізувавши надані сторонами письмові докази, зокрема, спірні боргові розписки, та надавши їм належну правову оцінку, з урахуванням положень чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про укладення між сторонами договорів позики, та виникнення у відповідачки заборгованості за вказаними договорами, у зв`язку з їх невиконанням.

Складаючи розписки і підписуючи їх, відповідачка, тим самим, взяла на себе зобов`язання повернути кошти. Узгодження сторонами істотних умов договору позики, як то суми боргу, та, відповідно, факт отримання грошових коштів підтверджується змістом розписок.

Відповідачкою у встановленому законом порядку не спростовано презумпцію правомірності правочинів. Доказів, які б підтверджували безгрошовість договорів позики, відповідачкою не надано.

Щодо оспорення відповідачкою факту складення нею боргових розписках колегія суддів відмічає наступне.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Відповідно до частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтями 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За правилами ч.ч. 1, 2, 4 - 6 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що маютьзначення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаютьсяв оригіналі або вналежним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Заперечуючи проти позову, відповідачка посилалась на підроблення її підпису на боргових розписках, проте, не скористалась наданими їй процесуальними правами та не заявила про призначення почеркознавчої експертизи на підтвердження своєї позиції.

При цьому, слід відмітити, що як відповідачка, так і її адвокат були належним чином повідомлені про розгляд справи судом першої інстанції, про що свідчать відповідні рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень (а.с. 92, 111, 111а, 122).

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачка не спростувала належними і достатніми доказами обставини укладення нею договорів позики, а доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними і такими, що зводяться до власного тлумачення скаржником положень процесуального закону щодо доказування.

Перевіряючи висновки суду першої інстанції про стягнення з відповідачки боргу у валюті зобов`язання, а саме, доларах США, а також доводи апеляційної скарги в цій частині, колегія суддів звертає увагу на наступне.

У постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема, позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046, частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, в розмірі та саме в тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Подібних правових висновків Велика Палати Верховного Суду дійшла і в постановах від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 757/6367/13-ц, від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16 та № 464/3790/16-ц.

Отже, суд першої інстанції, урахувавши правові позиції Верховного Суду, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договорами позики у валюті зобов`язання, а саме - 8 300 доларів США. Ухвалене судове рішення не змінює характер зобов`язання та направлено на захист порушеного права позивача та на уникнення можливого непорозуміння в ході його виконання.

Також, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для стягнення відсотків на підставі статті 1048 ЦК України за борговими розписками з огляду на наступне.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.

У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Висновок про те, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16.

Вказана правова позиція підтримана і Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17, від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18 та від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.

Щодо доводів скаржника про порушення судом першої інстанції положень процесуального закону щодо об`єднання позовних вимог за борговими розписками, колегія суддів відмічає наступне.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача.

За змістом ч. 1 ст. 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні і похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Даною нормою процесуального права закріплюється право позивача об`єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами.

Під вимогою розуміється матеріально-правова вимога, тобто, предмет позову, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права. При цьому, об`єднанню підлягають вимоги, які пов`язані між собою підставами виникнення або доказами, що підтверджують ці вимоги.

Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача. Отже, вимоги повинні випливати з тих самих фактичних обставин, на яких вони ґрунтуються.

Об`єднання позовних вимог дає можливість досягти процесуальної економії, ефективніше використати процесуальні засоби для відновлення порушеного права, а також запобігти можливості ухвалення різних рішень за однакових обставин.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.04.2019 року у справі № 914/2191/16, від 23.10.2019 року у справі №902/434/19 та від 30.10.2019 року у справі №922/1359/19.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 та ч. 4 ст. 188 ЦПК України не допускається об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, щодо яких законом визначена виключна підсудність різним судам(ч. 5 ст. 188 ЦПК України).

Якщо у справі вимоги можуть бути об`єднані в одній позовній заяві і таке об`єднання не матиме наслідком утруднення вирішення спору, а навпаки, дасть можливість досягти процесуальної економії за однакових обставин, то вказане є доцільним.

Подібні висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2019 року у справі № 911/414/18.

У справі, що розглядається, позовні вимоги спрямовані на захист порушеного права на отримання грошових коштів, які були надані відповідачці у позику 03.06.2016 року та 18.07.2017 року.

Отже, позивачкою у поданій позовній заяві об`єднано позовні вимоги, які мають одну підставу виникнення, а саме, неналежне виконання відповідачкою умов договорів позики.

Тобто, позовні вимоги ОСОБА_2 є однорідними і такими, що випливають з одних і тих самих правовідносин, вимоги позивачки пов`язані між собою підставою виникнення, поданими доказами, і регулюються одними і тими ж нормами цивільного законодавства.

Отже, вирішення спору у такий спосіб по суті є процесуальною економією, а тому у суду першої інстанції не було підстав для роз`єднання вимог про стягнення заборгованості за договорами позики від 03.06.2016 року та 18.07.2017 року.

Апеляційна скарга за своїм змістом є повторенням правової позиції, викладеної у відзиві на позовну заяву, аргументи якої знайшли належну оцінку в рішенні суду першої інстанції. Доводів на спростування висновків суду апеляційна скарга не містить.

Підсумовуючи вище наведене, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких підстав, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 липня 2022 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга адвоката Святогора О. А. в інтересах ОСОБА_1 залишеннюбез задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Святогора Олексія Анатолійовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 01 грудня 2022 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді І.М. Вербова

В.А. Нежура