РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2022 року

м. Рівне

Справа № 569/4362/17

Провадження № 22-ц/4815/419/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Хилевича С. В., Шимківа С. С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08 жовтня 2021 року у складі судді Бердія М. А., ухвалене в м. Рівне о 09 годині 41 хвилини, відомості про дату складання повного тексту рішення відсутні,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають двох дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які проживають з нею та перебувають на її утриманні. Зазначала, що вона знаходиться у відпустці по догляду за дитиною, а тому не отримує доходів. У зв`язку з тим, що між сторонами не досягнуто домовленості про спосіб участі батька в утриманні дітей та її утриманні, просила стягувати з відповідача на її користь на утримання неповнолітніх дітей аліменти в розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до повноліття дітей, а також стягнути з відповідача аліменти на її утримання до досягнення дитиною ОСОБА_4 трирічного віку по 800 гривень щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до 09 листопада 2017 року.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 08 жовтня 2021 року вказаний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 406,50 грн., щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову 17 березня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 506,70 грн. щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову 17 березня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на її утримання аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 406,50 грн., щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову 17 березня 2017 року і до 09 листопада 2017 року досягнення дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трирічного віку. Стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць, допущено до негайного виконання. В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір в дохід держави в розмірі 640 грн..

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення аліментів на утримання дітей вмотивоване передбаченим законом обов`язком батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття, та обґрунтовано тим, що відповідач є фізично здоровою особою працездатного віку та спроможний і зобов`язаний утримувати свою неповнолітніх дітей незалежно від працевлаштування, наявності постійного заробітку чи доходу.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення аліментів на дружину вмотивоване передбаченим законом обов`язком дружини, чоловіка матеріально підтримувати одне одного та правом дружини, з якою проживає дитина, на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років, та обґрунтоване належними і достовірними доказами на підтвердження наявності такого права у позивачки щодо відповідача.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі вказує на помилковість висновку суду про наявність підстав для призначення аліментів на утримання як дітей, так і позивачки. Доводить, що не ухиляється від утримання дітей та охоче надає їм необхідну матеріальну підтримку. Стверджує, що діти періодично проживають з ним, він також несе витрати на лікування, оздоровлення дітей, купує їм необхідний одяг, продукти харчування, організовує дозвілля, а тому вважає, що відсутні підстави для стягнення з нього аліментів. Зазначає, що діти проводять з ним більше часу, ніж із своєю матір`ю, та отримують від нього піклування, підтримку і виховання, і саме він забезпечує їх належний фізичний та духовний розвиток. Вважає, що бере участь в утриманні дітей у натуральній формі, що узгоджується з положеннями п. 2 ст. 181 СК України. Вказує на упередженість суду першої інстанції при розгляді цього спору, безпідставне відхилення доказів сторони відповідача та надання переваг поясненням сторони позивачки. З наведених підстав просив рішення суду першої інстанції скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві представник ОСОБА_1 адвокат Кобилянська Ольга Олегівна вважає рішення місцевого суду законним та обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що в її задоволенні слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що сторони по справі є батьками двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , що видане 19 листопада 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції, та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , що видане 04 грудня 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 06 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей задоволено частково. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 14.05.2005 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції в Рівненській області, актовий запис №432 розірвано. Визначено місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 разом із матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Після розірвання шлюбу залишено ОСОБА_1 прізвище « ОСОБА_5 ». У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітніх дітей відмовлено. Рішення суду набрало законної сили 01 квітня 2021 року.

Сторони проживають окремо. Як вбачається із копії адресної картки, що видана адміністратором управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради 20.10.2016 року та копії довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 21730, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 зареєстровані із матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. ст. 150, 180 Сімейного кодексу України передбачають, що батьки повинні проявляти турботу про дітей, утримувати їх до досягнення повноліття.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка була ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з частиною 2 статті 3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (частина 2 статті 6 Конвенції про права дитини).

Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною 2 статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно із ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У відповідності до ч.1 ст. 182 СК України, при призначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружину, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів та інші обставини, що мають істотне значення.

У редакції, чинній на момент звернення з цим позовом, ч.2 ст. 182 СК України розмір визначала, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Оцінивши обставини справи у взаємозв`язку із нормами закону, що регулює дані правовідносини, апеляційний суд приходить до переконання, що визначений місцевим судом розмір аліментів, які підлягають до стягнення з відповідача на користь позивачки на утримання їхніх дітей є достатнім та справедливим.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд також враховує закріплений ст. 141 СК України принцип рівності обов`язків батька і матері щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для стягнення аліментів на користь позивачки на утримання дітей з огляду на те, що діти періодично проживають з відповідачем та він надає їм матеріальну підтримку в достатньому розмірі.

Згідно ч. 2 ст. 181 СК України, за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Як встановлено судом, між сторонами відсутня домовленість про спосіб участі відповідача, який проживає окремо від дітей, в утриманні останніх у будь-якій формі.

Зважаючи на те, що місце проживання дітей сторін судовим рішенням, що набрало законної сили, визначене із матір`ю, і ці обставини фактичного проживання дітей із матір`ю підтверджені належними письмовими доказами, саме вона законом наділена правом звернення до суду про стягнення аліментів на дітей.

Факти періодичної участі відповідача в матеріальному утриманні дітей, їх вихованні, організації відпочинку, вихованні не можуть відповідно до положень сімейного законодавства слугувати підставою для відмови у позові про стягнення аліментів на цих дітей.

В частині стягнення аліментів на утримання дружини апеляційний суд критично оцінює заперечення відповідача проти їх стягнення.

Так, відповідно до ч. 2, 4, 6 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.

Перебування на утриманні матері дитини віком до трьох років ускладнює працевлаштування матері дитини, з якою та проживає, а, відповідно, і отримання доходу на своє забезпечення та утримання дитини нарівні з її батьком.

Отримання позивачкою матеріальної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку також не є підставою для зменшення розміру аліментів на її утримання, оскільки закон не ставить в залежність від обставини отримання державної соціальної допомоги жінкою, що перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, від закріпленого законодавчо права такої жінки на утримання від чоловіка батька дитини в цей же період.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції правильно виходив з того, що існують всі юридичні складові для виникнення аліментних зобов`язань у відповідача перед його дружиною матір`ю їх спільної дитини, а саме: дитина, яка не досягла трирічного віку проживає з нею; відповідач є працездатною особою, яка має можливість працювати та отримувати заробіток, що дає підстави вважати, що він спроможний надавати матеріальну допомогу матері своєї дитини.

Оцінивши обставини справи у взаємозв`язку із нормами закону, що регулює дані правовідносини, апеляційний суд приходить до переконання, що визначений місцевим судом розмір аліментів, які підлягають до стягнення з відповідача на користь позивачки на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку, є достатнім та справедливим, не порушує прав як платника, так і отримувача аліментів.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом

на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08 жовтня 2021 року залишити без зміни.

Поновити дію рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08 жовтня 2021 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 травня 2022 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Хилевич С. В.

Шимків С. С.