ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Обідіної О. І., Прядкіної О. В.

за участю секретаря: Боштенка В. Ю.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції за допомогою он-лайн сервісу відеозв?язку EasyCon цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2021 року у складі судді Семіряд І. В.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ректора Харківського національного медичного університету Капустника Валерія Андрійовича про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі, стягнення коштів за час незаконного відсторонення від роботи без збереження заробітної плати,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом до ректора Харківського національного медичного університету Капустника В. А. про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі, стягнення коштів за час незаконного відсторонення від роботи без збереження заробітної плати.

Позов мотивовано тим, що вона працює на посаді завідувача сектору інформаційних технологій Наукової бібліотеки Харківського національного медичного університету (НБ ХНМУ).

В листопаді 2021 року вона стикнулася із грубим порушенням її конституційного права на працю з боку відповідача, яке полягало у тому, що від неї незаконно вимагали на роботі медичну інформацію щодо вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та безпідставно обмежили право працівника щодо повноцінної роботи.

Так, 09.11.2021 відповідачем їй було вручено наказ № 1510/к, яким її відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з 08.11.2021, мотивуючи це тим, що вона відмовляється або ухиляється від обов`язкових профілактичних щеплень, що не відповідає дійсності.

Вважає, що в жодному документі, підписаному між нею та відповідачем, зобов`язання робити обов`язкові профілактичні щеплення з її боку немає, так само, які і не передбачено повноваження відповідача на відсторонення її від роботи з підстав відсутності профілактичних щеплень.

Також вказувала, що на сьогодні не встановлено законом окремого порядку про відсторонення працівників від роботи з підстав відсутності у них щеплення від хвороби COVID-19. Щеплення проти COVID-19 не є обов`язковим.

Окрім того, її, як працівника, не було повідомлено про зміну істотних умов праці. Наказ відповідача про відсторонення від роботи було вручено на наступний день після прийняття цього наказу.

Вважає, що у відповідача відсутні правові підстави примушувати її вакцинуватися від коронавірусної хвороби COVID-19 та/або притягати її до дисциплінарної відповідальності за відмову вакцинуватися та/або відсторонювати від роботи без збереження заробітної плати, а тому дії відповідача суперечать законодавству, зокрема, Конституції України, є незаконними та безпідставними.

Посилаючись на викладене, просила суд визнати незаконним та скасувати наказ № 1510/к, поновити її на посаді завідувача сектором НБ ХНМУ з 08.11.2021, стягнути з відповідача на її користь невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення її від роботи без збереження заробітної плати з 08.11.2021.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач є працівником державного закладу вищої освіти та підлягає обов`язковій вакцинації проти COVID-19. За відсутності у позивача протипоказань до вакцинації, роботодавець був зобов`язаний відсторонити її від роботи без збереження заробітної плати, що відповідає вимогам законодавства. На період відсторонення робоче місце за працівником зберігається, що виключає підстави поновлення на роботі. Вимоги в частині стягнення невиплаченої заробітної плати задоволенню не підлягають, як похідні від законності оспорюваного наказу.

Не погодившись з вказаним рішенням, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, не доведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що судом було порушено принцип законного судочинства, а саме повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Вказує, що відсторонення її від роботи та вимога щодо проходження обов`язкового курсу вакцинації та пред`явлення даних для допуску до роботи є порушенням гідності, її основних конституційних прав, а саме: права на працю, права на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло, права на життя, права не приймати участі в медичних експериментах при клінічних випробуваннях лікарських засобів, права на повагу до особистого життя стосовно захисту персональних даних щодо стану здоров`я, гарантованих Конституцією України.

Зазначає, що судом вірно встановлено, що дії відповідача мають ціль адміністративно-матеріального примусу до вакцинації, проте судом здійснено невідповідні висновки щодо правомірності дій у частині обмеження її права на працю - бути присутнім на своєму робочому місці і виконувати свої інструкційні обов`язки, та можливості отримання заробітної плати, а також щодо вимоги про надання інформації про її здоров`я у вигляді документів про вакцинацію.

Вважає, що сама по собі вимога відповідача надати докази проведення відносно неї якихось медичних маніпуляцій, тобто проведення щеплень є незаконною та суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Конституції України.

Також вказує, що на виконання вимог статті 8 Закону України «Про лікарські засоби» перед початком клінічних випробувань з нею не укладено договір про страхування життя та здоров`я пацієнта (добровольця), а отже немає ніяких правових доказів та наслідків щодо відмови або ухилення від участі в клінічних випробуваннях лікарського засобу - вакцини від COVID-19.

Звертає увагу на те, що наказ МОЗ № 2153 від 04.10.2021 не містить положень про обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а лише затверджує перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням.

Вважає, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки законності та правомірності оскаржуваного наказу про відсторонення від роботи, та у зв`язку з цим ефективним способом порушеного права вважає зобов`язання відповідача виплатити їй невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Харківського національного медичного університету просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розпорядженням Голови Верховного Суду від 25.03.2022 № 14/0/9-22 відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено територіальну підсудність судових справ Харківського апеляційного суду Полтавському апеляційному суду.

Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту 2 частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

По справі встановлено, що ОСОБА_1 20.09.1999 прийнята на роботу до Харківського національного медичного університету на посаду завідувача сектором бібліотеки, форма працевлаштування за основним місцем роботи, підрозділ бібліотека, що підтверджується копією трудової книжки серія НОМЕР_1 , витягом з наказу № 160/л від 20.09.1999, довідкою № 376 від 10.11.2021 (а. с. 11, 12-17,107).

11.10.2021 наказом в. о. ректора Харківського національного медичного університету «Про заходи з забезпечення виконання наказу МОЗ України від 04.10.2021 № 2153» № 214-адмін, зокрема, оголошено співробітникам університету наказ МОЗ України від 04.10.2021 № 2153 «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», зареєстрований в Міністерстві юстиції України від 07.10.2021 за № 1306/36928, що набирає чинності з 08.11.2021 (а. с. 106).

04.11.2021 ОСОБА_1 на ім`я ректора ХНМУ написала пояснювальну записку, у якій зазначила, що вона не зробила щеплення проти короновірусної інфекції COVID-19 у зв`язку з тим, що має високий титр антитіл до короновірусної інфекції після перенесеного захворювання на ковід у вересні 2021. З наказом МОЗ не згодна (а. с. 110).

Наказом ректора ХНМУ від 05.11.2021 «Про відсторонення від роботи» № 1510/к ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 08.11.2021 без збереження заробітної плати на період карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, через відмову або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень від COVID-19, або через ненадання в установленому порядку документів, що підтверджують вакцинацію від COVID-19 (в т. ч. однією дозою), одужання працівника від COVID-19 або медичного висновку (довідки) про наявність у пацієнта абсолютних протипоказань до вакцинації COVID-19 до усунення причин, що зумовили відсторонення.

Підставами наказу зазначено: статтю 46 КЗпП України, частину другу статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», пункт 41-6 постанови КМУ від 09.12.2020 № 1236, наказ МОЗ України від 04.10.2021 № 2153 «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», наказ ХНМУ від 11.10.2021 № 214-адмін. «Про заходи з забезпечення виконання наказу МОЗ України від 04.10.2021», наказ ХНМУ від 05.11.2021 № 237-адмін. «Про відсторонення від роботи працівників університету у зв`язку з введенням заходів, спрямованих на запобігання виникнення і поширення короновірусної хвороби COVID-19», подання ректора з науково- педагогічної роботи ОСОБА_2 та начальника відділу кадрів ОСОБА_3 від 05.11.2021 «Про відсторонення від роботи співробітника університету», акти про відсторонення від роботи (а. с. 18, 104-105).

08.11.2021 заступником начальника відділу кадрів Купіною О. В., провідним фахівцем відділу кадрів ОСОБА_4 , фахівцем І категорії відділу кадрів ОСОБА_5 складено акт про те, що 08.11.2021 ОСОБА_1 , завідувач сектору інформаційних технологій відділу інформаційних технологій та комп`ютерного забезпечення Наукової бібліотеки була запрошена до службового приміщення відділу кадрів, де вказаними вище особами ознайомлена з наказом ХНМУ від 05.11.2021 № 1510/к «Про відсторонення від роботи». Ознайомившись з наказом шляхом власного прочитання та після усного зачитання ОСОБА_6 змісту наказу про відсторонення ОСОБА_1 від роботи з 08.11.2021 у наголос ОСОБА_1 категорично відмовилась підписатись про ознайомлення з наказом після чого залишила службовий кабінет відділу кадрів (а. с. 112).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з відсутності порушення права позивача на працю, визначеного статтею 43 Конституції України, оскільки трудові правовідносини між сторонами не припинені, а обмеження позивача було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини, з чим судова колегія повною мірою погодитись не може.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю.

Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання (стаття 2-1 КЗпП України).

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України).

Статтею 46 Кодексу законів про працю України встановлено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

У рішенні Великої Палати Конституційного Суду України № 10-р/2020 у справі № 1-14/2020 за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів», положень частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», абзацу дев`ятого пункту 2 розділу П «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» зазначено, що «обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України» (абзац другий пункту 3.2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 10-р/2020).

Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України (стаття 8 Конституції України).

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії (стаття 8 Конституції України).

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (частини перша, друга статті 24 Конституції України).

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (стаття 55 Конституції України).

Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Виключно законами України визначаються: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту (частина перша статті 92 Конституції України).

Статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» встановлено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Аналіз частин третьої, четвертої, шостої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» дає підстави для висновку, що ухвалення рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень на відповідних територіях віднесено до виключної компетенції головного державного санітарного лікаря України, головного державного санітарного лікаря Автономної Республіки Крим, а також головних державних санітарних лікарів областей, міст Києва та Севастополя та за умови наявності відповідних епідемічних показань.

Водночас, профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань.

Законом України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», статті 7, 27, визначено, що підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються.

Таким чином, діючі закони України вимагають наявності подання відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби для того, щоб усунути від роботи працівника, який ухиляється від обов`язкового щеплення, що відносно позивача ОСОБА_1 по справі не встановлено і суду не доведено, а отже, висновки суду першої інстанції, що відсторонення позивача від роботи здійснено з дотриманням встановленого законом порядку, не ґрунтуються на фактичних обставинах справи та не відповідають вказаним нормам права.

Посилання суду на постанову Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», доповнену пунктом 41-6 постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 р. № 1096, та Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затверджений наказом Міністерства охорони здоров`я України 04 жовтня 2021 року № 2153, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2021 р. за № 1306/36928, як правомірні підстави відсторонення позивача від роботи, не є вірним, оскільки таке втручання у право людини на працю, у тому числі можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, в силу положень пункту 1 частини першої статті 92 Конституції України, дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами, до яких належить постанова Кабінету Міністрів України.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позов ОСОБА_1 пред`явлено до неналежного відповідача - ректора ХНМУ Капусник В. А., який відповідно до Статуту Харківського національного медичного університету, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 11.10.2017 № 1244, здійснює безпосереднє управління діяльністю Університету, є представником юридичної особи у відносинах з державними органами, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами і діє без довіреності в межах повноважень, передбачених Законом України «Про вищу освіту» і статутом Університету.

Видавши оскаржуваний наказ від 05 листопада 2021 року № 1510/к про відсторонення ОСОБА_1 від роботи, ректор Університету діяв в межах наданих йому статутом повноважень, у безпосередніх правовідносинах з позивачем він не перебував та самостійного процесуального статусу у справі не має.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс19).

Визначивши відповідачем за своїм позовом про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи, ректора ХНМУ ОСОБА_7 , позивач ОСОБА_1 клопотань про заміну відповідача чи залучення співвідповідачів у справі не заявляла, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Оскільки пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у позові, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне змінити оскаржуване рішення суду в частині мотивів такої відмови, виклавши мотивувальну частину рішення у редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2021 року змінити в мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді О. І. Обідіна

О. В. Прядкіна