ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 548/1287/21 Номер провадження 22-ц/814/505/22Головуючий у 1-й інстанції Старокожко В. П. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2022 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Чумак О.В.

суддів: Дряниці Ю.В., Кривчун Т.О.

за участю секретаря Гречки Є.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 16 листопада 2021 року, ухвалене суддею Старокожко В.П., повний текст рішення складено 26.11.2021 р., у справі за позовом ОСОБА_1 до Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області, Хорольської районної державної адміністрації Полтавської області, за участі третіх осіб Відділу Лубенського району Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, Товариства з обмеженою відповідальністю «Астарта Прихоролля» про визнання права на земельну частку (пай).

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області, Хорольської районної державної адміністрації Полтавської області, за участі третіх осіб Відділу Лубенського району Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, Товариства з обмеженою відповідальністю «Астарта Прихоролля» про визнання права на земельну частку (пай) розміром 5,56 га із земель колишнього КСП «Шлях Ілліча» на території Ялосовецької сільської (нині Хорольської міської) ради Лубенського району Полтавської області.

В обґрунтування позову вказував, що з 26.01.1996 р. по 15.12.1997 р. він був членом КСП «Шлях Ілліча», правонаступником якого є ТОВ «Астарта Прихоролля». Державний акт на право колективної власності на землю по КСП «Шлях Ілліча» було зареєстровано 25.03.1996 р., однак він не був включений до списку осіб, які працюють у КСП «Шлях Ілліча» та відповідно не отримав права на земельну частку (пай).

Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 16 листопада 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , представник позивача: адвокат Хромих Едуард Володимирович, до Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області, Хорольської районної державної адміністрації Полтавської області, за участі третіх осіб: Відділу у Хорольському (Лубенському) районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, Товариства з обмеженою відповідальністю «Астарта Прихоролля» про визнання права на земельну частку (пай) відмовлено.

З вказаним рішенням суду не погодився позивач ОСОБА_1 , оскарживши його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, прохає скасувати вищевказане рішення, ухвалити нове про задоволення його позову.

Вважає передчасними висновки місцевого суду щодо пропуску позивачем строку позовної давності до вимог, так як судом не враховано, що йому тривалий час, щонайменше до 2004 року, не було відомо про порушення права на земельну частку (пай).

Відзиви на апеляційну скаргу від учасників справи не надходили.

Відповідачі та треті особи в судове засідання не з`явилися. Про день, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Їх неявка відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції встановив, і це вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 з 01.10.1995 р. по 10.11.1997 р. працював у СВК «Колос». Вказане підтверджується записами у його трудовій книжці серії НОМЕР_1 (а.с. 11).

Згідно довідки ТОВ «Астарта Прихоролля» та копій Протоколів № 1 від 26.01.1996, № 10 від 15.15.1997 р. ОСОБА_1 було прийнято в члени КСП «Шлях Ілліча» 26.01.1996 р., а 15.12.1997 р. звільнено з роботи та виключено з членів КСП (а.с. 14-19, 49-53).

Згідно протоколу № 1 виписки з рішення загальних зборів КСП «Шлях Ілліча» від 07.02.2000 діяльність вказаного КСП припинено та на його базі створено сільськогосподарський виробничий кооператив «Колос» (а.с. 64).

Протоколом № 4 Загальних зборів ТОВ Агрофірма «Хорольска» від 01.11.2012 р. до вказаного товариства приєднано ТОВ АК «Колос», а 28.01.2019 р. протоколом Зборів учасників ТОВ Агрофірма «Хоролська» перейменовано на ТОВ «Астарта Прихоролля» (а.с. 66).

За інформацією Відділу у Хорольському районі ГУ Держгеокадастру у Полтавській області від 23.04.2021 р., розпаювання земель КСП «Шлях Ілліча» на території колишньої Ялосовецької сільської ради затверджено загальними зборами КСП від 07.12.1995 р. протоколом № 3. Державний акт на прав колективної власності на землю зареєстрований 25.03.1996 р. ОСОБА_1 не включений до списку осіб, які працюють у КСП «Шлях Ілліча», а також пенсіонерів, які раніше працювали у с/г виробництві та проживають на території Ялосовецької сільської ради. Розмір земельної частки (паю) по Ялосовецькій сільській раді становить 5,56 га (а.с. 12).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позивача неправомірно не включили до списків осіб, які мали право на земельну частку (пай) при розпаюванні земель КСП «Шлях Ілліча». Між тим, він пропустив строк позовної давності для звернення до суду з позовом.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року, «Новоселецький проти України» від 11.03.2003 року, «Федоренко проти України» від 01.06.2006 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст. 14 Конституції України).

Згідно ст. 1 ЗУ «Про колективне сільськогосподарське підприємство» за № 2114-ХІІ від 14.02.1992 року (далі - ЗУ № 2114-ХІІ від 14.02.1992 року), колективне сільськогосподарське підприємство є добровільним об`єднанням громадян у самостійне підприємство для спільного виробництва сільськогосподарської продукції та товарів і діє на засадах підприємництва та самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЗУ № 2114-ХІІ від 14.02.1992 року, об`єктами права колективної власності підприємства є земля, інші основні та оборотні засоби виробництва, грошові та майнові внески його членів, вироблена ними продукція, одержані доходи, майно, придбане на законних підставах. Об`єктами права власності підприємства є також частки у майні та прибутках міжгосподарських підприємств та об`єднань, учасником яких є підприємство.

Статтею 1 Указу Президента України від 03.12.1999 року «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки» передбачено здійснення заходів щодо реформування протягом грудня 1999 - квітня 2000 року колективних сільськогосподарських підприємств на засадах приватної власності на землю та майно шляхом забезпечення всім членам колективних сільськогосподарських підприємств права вільного виходу з цих підприємств із земельними частками (паями) і майновими паями та створення на їх основі приватних (приватно-орендних) підприємств, селянських (фермерських) господарств, господарських товариств, сільськогосподарських кооперативів, інших суб`єктів господарювання, заснованих на приватній власності (далі - приватні формування).

Це право, гарантоване ч. 2 ст. 14 Конституції України, не може бути обмежено рішеннями загальних зборів членів колективних сільськогосподарських підприємств або будь-якими іншими рішеннями.

Згідно з положеннями ч. 9, 10 ст. 5 ЗК України 1990 року, кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому ч. 6, 7 ст. 6 цього Кодексу.

Частинами 6, 7 ст. 6 ЗК України 1990 року передбачено, що при обчисленні розміру середньої земельної частки, що обчислюється сільською, селищною, міською Радою народних депутатів враховуються сільськогосподарські угіддя (у тому числі рілля), якими користуються підприємства, установи, організації та громадяни у межах території даної Ради, крім тих підприємств, установ і організацій, землі яких не підлягають приватизації.

Загальний розмір обчисленої площі поділяється на кількість осіб, які працюють у сільському господарстві, пенсіонерів, які раніше працювали у сільському господарстві і проживають у сільській місцевості, а також осіб, зайнятих у соціальній сфері на селі.

Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян (ч. 2 ст. 23 ЗК України 1990 року).

Згідно з п. 17 Перехідних положень ЗК України від 25.10.2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 22 ЗК України право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і документа, що посвідчує це право.

Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай). Також документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Пунктом 1 Указу Президента України від 08.08.1995 року за № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» (далі - Указ від 08.08.1995 року за № 720/95) встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Відповідно до п. 2 Указу від 08.08.1995 року за № 720/95, право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Згідно з вимогами ст. ст. 22, 23 ЗК України (у редакції від 22.06.1993 року) та Указу від 08.08.1995 року за № 720/95, особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в членах Колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання Колективним сільськогосподарським підприємством цього акта.

Пленум Верховного Суду України у п. 24 постанови від 16.04.2004 року за № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснив, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Отже, саме по собі не внесення особи до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, не може позбавити її права на земельну частку (пай).

При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Порядку паювання земель має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

Отже, громадянин, якого помилково (безпідставно) не внесено до списку чи виключено з нього - додатка до державного акта на право колективної власності на землю, має до проведення розпаювання і видачі сертифікатів звернутися до загальних зборів членів КСП з питанням щодо внесення його до списку. Якщо землі вже розпайовані, то за згодою всіх власників сертифікатів має бути проведено перепаювання; у разі ж недосягнення згоди спір розглядається в судовому порядку.

У такому випадку особа має звернутися до суду з позовом про визнання її права на земельну частку (пай) в КСП.

Такі правові висновки наведені у постанові Верховного Суду у постанові від 17 березня 2020 року при розгляді справи №396/1683/18-ц.

Разом з тим, згідно ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на вищезазначені вимоги, у даній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року.

Згідно з вимогами ст. 71 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до положень статті 76 ЦК УРСР, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

За змістом пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України, правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01.01.2004. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до ст. 71, 75 ЦК УРСР, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено позовна давність, встановлюється в три роки.

Статтею 80 ЦК УРСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), вказав, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Строк давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і закінченість, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, які мали місце у далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми (рішення Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» («Stubbings and Others v. the United Kingdom»).

Суд першої інстанції правильно встановив, що ОСОБА_1 у період з 26.01.1996 р. по 15.12.1997 р. був членом КСП «Шлях Ілліча».

На час складення списку громадян-членів КСП «Шлях Ілліча», який був додатком до Державного акта, позивач також являвся членом КСП, отже, його неправомірно не включили до вказаного списку.

Право на звернення до суду з цим позовом у ОСОБА_1 виникло у 1996 році, тобто з часу, коли КСП «Шлях Ілліча» було передано державний акт про право колективної власності на землю.

Тоді як з позовом про визнання права на земельну частку (пай) позивач звернувся у червні 2021 року, з пропуском трирічного строку позовної давності, встановленого статтею 71 ЦК УРСР 1963 року, який минув до набрання чинності ЦК України 2003 року.

Жодних доказів, які б вказували на поважність причини пропуску строку позовної давності, тобто підтверджували наявність об`єктивних, істотних, непереборних причин, що не залежали від волі позивача, які унеможливлювали його звернення з цим позовом впродовж зазначеного строку, позивач не надав.

Твердження позивача та його представника у суді першої інстанції про те, що позивач своїм правом на земельну частку (пай) почав цікавитися з 2005 року, після поновлення трудової книжки, а в 2021 році дізнався, що його було не внесено до списків членів КСП «Шлях Ілліча», які маються право на земельну частку пай, обґрунтовано не взяті до уваги місцевого суду, оскільки не є поважними причинами пропуску строку позовної давності.

Інших поважних причин, які б завадили позивачу своєчасно звернутися з вказаним позовом, стороною позивача не наведено.

Посилання позивача ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що йому тривалий час, щонайменше до 2004 року, не було відомо про порушення права на земельну частку (пай), також не є поважними причинами, які унеможливили звернення до суду за захистом свого права в судовому порядку у встановлені законом строки.

Враховуючи те, що позивач як член КСП, повинен був дізнатись про порушення свого права на земельну частку (пай) з 1996 року, тобто з часу видачі КСП «Шлях Ілліча» акту на право колективної власності на землю, проте у передбачений законом строк не звернувся до суду з вимогами про захист порушеного права, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

При цьому, місцевий суд правильно врахував, що позивач не навів обґрунтованих підстав для визнання поважними причин пропуску позовної давності для звернення до суду з цим позовом.

Висновки суду першої інстанції узгоджуються з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду від 07.04.2020 року при розгляді справи № 147/294/18, та від 04.08.2021 у справі № 617/537/19.

Доводи апеляційної скарги позивач зводяться до незгоди з ухваленим рішенням та не спростовують правильних висновків місцевого суду.

Підстав для скасування рішення з наведених в апеляційній скарзі мотивів колегією суддів не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення районного суду без змін.

Понесені позивачем витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 3077,00 грн. покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 16 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 24.05.2022 р.

Головуючий суддя : О.В.Чумак

Судді: Ю.В.Дряниця

Т.О.Кривчун