Дата документу 25.05.2022 Справа № 337/4463/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 337/4463/21 Головуючий у 1 інстанції: Кучерук І.Г.
Провадження № 22-ц/807/1261/22 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В., суддів Гончар М.С., Подліянової Г.С.

за участі секретаря: Камалової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 11 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в інтересах якої діє законний представник - батько ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та зняття з реєстрації,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання неповнолітньої онуки ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та зняття з реєстрації.

В обґрунтування позову зазначено, що вона є власником чотирикімнатної квартири АДРЕСА_1 . Вона має доньку ОСОБА_4 , а донькою останньої є відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка з народження фактично проживала зі своїми батьками у її кварти та була зареєстрована у ній. З серпня 2013 року донька ОСОБА_4 та її чоловік ОСОБА_3 фактично припинили проживати однією сім`єю. Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20.05.2015р. вирішено розірвати шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_2 .

Вказує, що у своїй квартирі на даний час вона проживає одна, але зареєстровано у квартирі чотири особи, зокрема, онука ОСОБА_2 . Проте розмір її пенсії не дозволяє сплачувати нарахування за комунальні послуги за чотирьох зареєстрованих осіб, а тому вона має намір продати цю квартиру, придбавши квартиру меншу за розміром. Але вона не може продати квартиру, оскільки в ній зареєстрована малолітня онука ОСОБА_2 , яка фактично з кінця 2015 року проживає разом з батьком ОСОБА_3 . Позивачка не має змоги бачити та відвідувати свою онуку, оскільки не має зв`язку з її батьком. Матір дитини - ОСОБА_4 також не має зв`язку ні з дитиною, ні з її батьком. Тому позивачка не може зняти свою онуку з реєстраційного обліку в органах надання адміністративних послуг, оскільки там необхідна усна або письмова згода обох батьків.

Вважає, що неповнолітня відповідачка, яка не проживає за адресою АДРЕСА_3 , втратила право на користування квартирою внаслідок її виїзду разом з батьком на постійне місце проживання у інше житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_4 , яке було визначено її місцем проживання згідно з рішенням суду.

Оскільки за адресою реєстрації в її квартирі онука не проживає, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, якими ніхто не користується, але оплата нараховується та покладається на неї. Також позивачка має намір продати квартиру, однак у зв`язку з реєстрацією онуки у її квартирі, не може скористатися цим правом. Вважає, що вищенаведеними обставинами об`єктивно порушуються її права, тому у позові просила усунути їй перешкоди у здійсненні права власності щодо спірної квартири шляхом визнання неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою АДРЕСА_1 , та зняти її з реєстраційного обліку в цій квартирі.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 11 січня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Відзиву на апеляційну скаргу з боку законного представника неповнолітньої відповідачки - ОСОБА_3 та його адвоката Неткал О.О. подано не було, хоча апеляційна скарга була отримана за адресою реєстрації ОСОБА_3 .

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_1 - адвоката Конарєвої Г.О. та самої ОСОБА_1 , які підтримали апеляційну скаргу, адвоката Неткал О.О., який заперечував проти скарги та підтримував рішення суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За вимогами п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У відповідності до вимог статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до правової позиції, викладеної у рішенні ЄСПЛ, призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (п.30 рішення ЄСПЛ у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» від 27.09.2001 р., №49684/99).

Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 25.07.2005р. позивачка ОСОБА_1 являється власником чотирикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.10-12).

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (дочка позивача) є батьками неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 з 06.09.2011 року(а.с.28).

Відповідно до рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20.05.2015р. шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано, визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_2 (а.с.18-21).

Відповідно до акту, складеного мешканцями квартир АДРЕСА_1 , у квартирі 155 цього будинку з 2015 року фактично не проживає ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.22).

Суду надано позивачем рахунки на сплату житлово-комунальних послуг за грудень 2020 року, лютий 2021 року, та послуг з вивезення побутових відходів за травень 2021 року за адресою АДРЕСА_3 , із розрахунку чотирьох зареєстрованих осіб (а.с.23).

Позивач просила усунути їй перешкоди у користуванні спірною квартирою, посилаючись на те, що реєстрація неповнолітньої онуки, яка не проживає у квартирі, створює для неї матеріальне навантаження щодо нарахованих на дитину витрат за комунальні послуги, а також не дає можливості розпорядитись квартирою шляхом її продажу. Посилалась одночасно на вимоги ст..ст. 319, 391, 405 ЦК України , ст. 72 ЖК України, а також на наявність судового рішення про визначення місця проживання дитини

не у її квартирі, а у житлі батька.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що непо-

внолітня дитина - ОСОБА_2 правомірно та на законних підставах зареєстрована у спірній квартирі, але в силу свого віку не може самостійно проживати за місцем реєстрації, оскільки рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20.05.2015р. її місце проживання визначено з батьком ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_4 . А реалізувати своє право на проживання у квартирі бабусі, де вона зареєстрована, вона не може в силу свого віку. Відтак, суд вважав, що неповнолітня ОСОБА_2 не втратила право користування житловим приміщенням у спірній квартирі. Крім того, позбавлення неповнолітньої права користування житловим приміщенням може відбуватись лише у разі наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування, якого у матеріалах цієї справи не мається.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що жодних заперечень з боку відповідача щодо не проживання дитини у спірній квартирі не заявлялося. Стверджуючи про наміри продажу квартири, що унеможливлюється у зв`язку із реєстрацією неповнолітньої у житлі, апелянт наголошує про безпідставність висновків суду першої інстанції, вважаючи, що судом не було з`ясовано усіх фактичних обставин справи.

Колегія суддів не може повною мірою погодитися із вказаними висновками суду першої інстанції, натомість, визнає апеляційну скаргу частково обґрунтованою з огляду на такі обставини.

За положеннями статті 47 Конституції України, кожен має право на житло.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України).

Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено право дитини на житло. Відповідно до вимог цієї норми Закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За положеннями частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку

має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

При цьому згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім?ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім?ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім?ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відсутність члена сім?ї понад рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім?ї права користування житлом.

Проте щодо вимог позивача про визнання неповнолітньої дитини такою, що втратила право користування жилим приміщенням з тих підстав, що остання не проживає за зареєстрованим місцем проживання у належній позивачу квартирі без поважних причин понад один рік, колегія наголошує на такому.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Колегією суддів встановлено, що місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначене на підставі рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20.05.2015 року разом з батьком ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_4 .

Відповідно до ч.2 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який, серед іншого, передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (п.16 рішення ЄСПЛ у справі «Брумареску проти Румунії», №28342/95).

Суд першої інстанції, дійшовши до висновку, що ОСОБА_2 не втратила право користування житловим приміщенням у спірній квартирі, не врахувавши наявність рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20.05.2015р., яке набрало законної сили 02.06.2015р., із суті якого слідує, що неповнолітня дитина ОСОБА_2 набула сервітут на користування житлом, співвласником якого є її батько, та в якому вона з батьком наразі проживають з 2014 року (встановлено рішенням у справі № 337/844/15-ц (провадження № 2/337/628/2015).

Колегія суддів зауважує, що визначення місця проживання дитини разом з батьком

у судовому порядку за адресою АДРЕСА_2 має наслід-

ком припинення її права на проживання у квартирі, розташованій за адресою АДРЕСА_3 , де зареєстрована її матір, з чим і була пов`язана реєстрація дитини до визначення її місця проживання з батьком.

Зважаючи на наявне судове рішення, а також твердження апелянта щодо фактичного не проживання ОСОБА_5 за місцем реєстрації з кінця 2015 року по теперішній час, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується стороною відповідача, колегія доходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання неповнолітньої ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Крім того, колегія зазначає, що в разі наявності рішення суду про визначення місця проживання дитини з батьком, у якому закріплено певне житлове приміщення як житло неповнолітньої дитини, то орган опіки та піклування вже не може змінювати її місце проживання на користь матері, а відтак не потребується дозволу цього органу на визнання дитини втратившою право користування житлом бабусі, у якому мешкає матір дитини, з якою місце проживання дитини не визначалось.

Щодо вимоги ОСОБА_1 про зняття ОСОБА_2 з реєстраційного обліку у спірному житловому приміщенні, колегія зазначає наступне.

Відповідно до пункт 9 частини 1 статті 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Згідно з пунктом 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 207 від 02.03.2016р., зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, серед іншого, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

З огляду на зміст вказаної норми підставою для зняття з реєстраційного обліку фізичної особи у певному житловому приміщенні є, в тому числі, рішення суду про визна-

ння цієї особи такою, що втратила право користування цим приміщенням.

Тому питання щодо зняття з реєстраційного обліку неповнолітньої у квартирі позивача підлягає попередньому вирішенню у досудовому порядку на підставі ухваленого судом рішення про її визнання такою, що втратила право користування квартирою, а спір виникає лише у випадку відмови компетентного органу реєстрації у вчиненні такої реєстраційної дії.

Звертаючись до суду із позовом в частині зняття неповнолітньої з реєстраційного обліку, позивач повинна довести, що її права як власника порушені, а їх реалізація у досудовому порядку не є можливою. Між тим, позивач не зверталась до органу реєстрації з цього питання та цим органом не було їй відмовлено у знятті з реєстрації неповнолітньої відповідачки.

Із урахуванням зазначених обставин, судова колегія вважає, що на час пред`явлення позову права ОСОБА_1 в частині зняття ОСОБА_2 з реєстраційного обліку у належному їй житловому приміщенні не порушувались, а тому ця позовна вимога

є передчасною, у зв`язку з чим задоволенню не підлягає.

Беручи до уваги все вище викладене, колегія дійшла висновку про часткову обґрунтованість апеляційної скарги, тому відповідно до приписів п.п.3, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України скасовує оскаржуване рішення суду із ухваленням постанови про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Приймаючи нове судове рішення на стадії апеляційного провадження, колегія відповідно до вимог статті 141 ЦПК України вирішує питання щодо розподілу судових витрат, які у зв`язку із задоволення позову у основній вимозі, незалежно від відмови у похідній, підлягають компенсації позивачеві за рахунок відповідача у сплаченій сумі, оскільки позивачем здійснено оплату судового збору тільки за одну вимогу немайнового характеру.

Позивачем сплачено судовий збір за подання позову в сумі 980 грн., за подання апеляційної скарги - 1 362 грн, а всього 2 270 грн, які слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 11 січня 2022 року у цій справі скасувати.

Позов ОСОБА_1 до неповнолітньої ОСОБА_2 , інтереси якої представляє її законний представник в особі батька ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району, про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та зняття з реєстрації задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 2 270 грн. (дві тисячі двісті сімдесят гривень).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 30 травня 2022 року.

Головуючий: С.В. Маловічко

Судді: М.С. Гончар

Г.С. Подліянова