ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1529/22Головуючий по 1 інстанції
Справа №710/1213/22 Категорія: на ухвалу Сивоконь С.С.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2022 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Нерушак Л.В., Новікова О.М.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 - адвоката Бабіч Тетяни Григорівни на ухвалу Шполянського районного суду Черкаської області від 10 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Шпола - Продукт» про стягнення боргу, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

Ухвалою Шполянського районного суду Черкаської області від 10 жовтня 2022 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Шпола - Продукт» про стягнення боргу закрито.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що із договору позики вбачається, що він підписаний між Фізичною - особою підприємцем ОСОБА_1 підпис особи стверджений печаткою та юридичною особою ТОВ «Шпола - Продукт». Крім того у вимозі про повернення суми позики, позивач просив повернути кошти саме на рахунок ФОП ОСОБА_1 .

Представник позивача у судовому засіданні було підтверджено той факт, що позивач ОСОБА_1 на теперішній час має статус фізичної особи - підприємця.

За вказаних обставин суд дійшов висновку, що спір у цій справі за суб`єктним складом учасників та характером правовідносин підлягає вирішенню в господарських судах.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Бабіч Т.Г., вважаючи ухвалу суду незаконною, поставлену судом з порушенням норм процесуального права, просила її скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі №743/534/16-ц, вирішальним під час вирішення питання щодо процесуальної юрисдикції є аналіз як змісту тексту договору, так і оцінка його суті.

Договір позики від 19.02.2021 року містить визначення статусу сторін, що його уклали. У вступній частині договору зазначено, що з боку позикодавця виступає ОСОБА_1 , зазначено дату його народження, реквізити паспорту громадянина України та дані облікової картки платника податків - фізичної особи.

Предметом договору є надання грошової позики, яка є безвідсотковою, тобто не має на меті отримання прибутку.

Заключні положення договору містять підписи сторін, де від позикодавця підпис вчинено ОСОБА_1 та скріплено початковою ФОП, що є необов`язковою формальністю та здійснено ОСОБА_1 помилково.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Шпола - Продукт» - адвокат Мовчанюк М.М. вказує, що в договорі позики позивачем проставлено печатку суб`єкта господарювання ФОП ОСОБА_1 та у вимозі від 04.07.2022 року в реквізитах вказано найменування організації «ФОП ОСОБА_1 », а також вказані реквізити ФОП ОСОБА_1 .

Зазначення в тесті договору дати народження, паспортних даних громадянина України та РНОКПП не свідчить про укладення договору фізичною особою, адже у ФОП ті ж самі реквізити, що і у фізичної особи.

Судова колегія, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Згідно до вимог частин 1 та 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом встановлено, що 19.02.2021 року між ОСОБА_1 (Позикодавець) та ТОВ «Шпола - Продукт» (Позичальник) було підписано договір позики відповідно до якого Позикодавець передає у власність Позичальникові грошові кошти у сумі 200 000,00 (двісті тисяч гривень 00 копійок), а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві суму позики у строк встановлений цим договором. В розділі підписи сторін, у графі позикодавець стоїть відтиск печатки із написом - фізична особа - підприємець ОСОБА_1 . (а.с.4).

Відповідно до вимоги від 04.07.2022 року адресованої в.о. Директора ТОВ «Шпола - Продукт» від фізичної особи ОСОБА_1 , останній вимагав повернути надані згідно Договору позики кошти в повному обсязі шляхом перерахування на його банківський рахунок. В реквізитах рахунку зазначено найменування організації: ФОП ОСОБА_1 , а також вказаний рахунок у форматі IBAN. (а.с.5).

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання правил юрисдикції та підсудності.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що основний договір позики було укладено між юридичною особою та суб`єктом підприємницької діяльності, тому справа за суб`єктним складом підсудна господарському судочинству.

Частиною 1 статті 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

З аналізу пункту 1 частини першої статті 20 ГПК України вбачається, що укладення договору між юридичною особою та фізичною особою-підприємцем не є безумовною підставою для розгляду спору між ними в порядку господарського судочинства, оскільки для цього слід встановити наявність саме господарських правовідносин між сторонами. За відсутності господарських правовідносин між сторонами, спір належить розглядати в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до статті 3 Господарського кодексу під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Відповідно до частини першої статті 24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

У статті 25 ЦК України передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. За правилами частин другої та четвертої цієї статті цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.

У статті 26 ЦК України вказано, що всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 Цивільного кодексу України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Відповідно до статті 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відтак підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно з частиною другою статті 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Згідно з частиною восьмою статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

З аналізу наведених вище норм матеріального права слід дійти висновку, що фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус «фізична особа - підприємець» сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Отже, наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи - підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 2-7615/10 (провадження № 14-17цс18), від 05 червня 2018 року у справі № 522/7909/16-ц (провадження № 14-150цс18), від 15 травня 2019 року у справі № 904/10132/17 (провадження № 12-43гс19), від 26 червня 2019 року у справі №263/15943/17 (провадження № 14-274цс19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 743/534/16-ц (провадження №14-689цс19) зазначено також, що та обставина, що фізична особа - підприємець не відобразила наявність у неї такого статусу в тексті укладеного договору, не змінює характеру набутих нею прав та обов`язків як таких, що виникли з господарських правовідносин, якщо такі правовідносини мають ознаки здійснення їх у межах господарської діяльності.

До позовної заяви позивач додав копію договору позики від 19.02.2021 року з якого вбачається, що цей договір укладено між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Шпола-Продукт».

Водночас, підпис позикодавця у даному договорі скріплений печаткою ФОП ОСОБА_1 та з реквізитів для повернення позики зазначених у вимозі від 04 липня 2022 року також вбачається необхідність їх повернення саме на рахунок фізичної особи - підприємця.

Тобто, необхідно дійти висновку, що такі вимоги заявлені позивачем як фізичною особою - підприємцем, яка здійснює господарську діяльність та дані правовідносини підлягають врегулюванню за правилами господарського судочинства.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскарженого судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржена ухвала - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бабіч Тетяни Григорівни - залишити без задоволення.

Ухвалу Шполянського районного суду Черкаської області від 10 жовтня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 24 листопада 2022 року.

Судді: