Справа № 461/928/17 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/811/4612/21 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Н.П. Крайник

суддів: С.М. Копняк, М.М. Шандри

при секретарі: Х.Б. Колич

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м.Львова від 19 березня 2019 року у справі за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, ОСОБА_3 , Львівське комунальне підприємство «Центральне» про витребування майна, скасування державної реєстрації права власності із закриттям розділу та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , Управління комунальної власності Львівської міської ради, ОСОБА_3 , Львівське комунальне підприємство «Центральне» про визнання права власності на нерухоме майно,-

в с т а н о в и в:

У лютому 2017 року Львівська міська рада звернулась з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, ОСОБА_3 , Львівське комунальне підприємство «Центральне» про витребування майна та скасування державної реєстрації права власності.

Позов обґрунтовувала тим, що будинок АДРЕСА_1 належить до комунальної власності територіальної громади міста Львова в особі Львівської міської ради і реєстрація права власності за якою проведена 22 вересня 2004 року на підставі рішення Шевченківського райвиконкому м. Львова № 192 від 14 квітня 1987 року. 18 жовтня 2016 року приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Загвойська Н. І. прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 31910442 від 18 жовтня 2016 року щодо об`єкту нерухомого майна: нежитлових приміщень під індексом 20-1, 20-2, загальною площею 25,9 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , підставою виникнення права власності вказано: реєстраційне посвідчення, серія та номер: б/н, видане 01 березня 2001 року, видавник: Львівське міжміське бюро технічної інвентаризації; розпорядження, серія та номер: 93, видане 22 лютого 2001 року, видавник: Галицька районна адміністрація, власник: приватне підприємство «АВТО-ЛЮКС-СЕРВІС» (далі ПП «АВТО-ЛЮКС-СЕРВІС»).

Однак, згідно архівних даних Галицької районної адміністрації, такого розпорядження районна адміністрація не видавала, відтак, право власності зареєстроване на підставі неіснуючого розпорядження. Львівська міська ради згоди на відчуження цих приміщень нікому не давала, та такі приміщення вибули із власності Львівської міської ради поза волею власника. Надалі ПП «АВТО-ЛЮКС-СЕРВІС» відчужило ці приміщення на підставі договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Загвойською Н. І., ОСОБА_2 , яка в свою чергу, відчужила їх ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 26 жовтня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Загвойською Н.І., а ОСОБА_3 в наступному відчужив їх ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 11 березня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О. П., яка, відповідно, і прийняла рішення про державну реєстрацію права власності на спірні нежитлові приміщення за ОСОБА_1 . Львівська міська рада вважала, що оскільки спірний об`єкт нерухомого майна вибув із комунальної власності без згоди власника, поза його волею, тому підлягає витребуванню від останнього власника цього майна ОСОБА_1 у власність територіальної громади міста Львова в особі Львівської міської ради із скасуванням за ОСОБА_1 державної реєстрації права власності на це нерухоме майно та закриттям розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив витребувати в ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Львова в особі Львівської міської ради об`єкт нерухомого майна - нежитлові приміщення під індексом 20-1, 20-2, загальною площею 25,9 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, зобов`язати передати зазначене майно за актом приймання-передачі територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради, скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на вказаний об`єкт нерухомого майна, здійснену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О. П. (індексний номер: 34222821 від 11 березня 2017 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101), із закриттям розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 подала зустрічний позов до Львівської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, ОСОБА_3 , Львівське комунальне підприємство «Центральне», про визнання права власності на нерухоме майно.

Зустрічний позов обґрунтовала тим, що придбані нею на підставі договору купівлі-продажу від 11 березня 2017 року, укладеного з ОСОБА_3 , нежитлові приміщення істотно збільшились у своїй вартості внаслідок здійснених нею покращень, та було створено нову річ, покращення щодо якої є невід`ємними. Стверджує, що об`єкт нерухомого майна, яким володіє Львівська міська рада, та об`єкт нерухомого майна, яким володіє ОСОБА_1 , є різними за своєю правовою та технічною природою, тобто, відсутній об`єкт нерухомого майна, який перебуває у власності Львівської міської ради та ОСОБА_1 одночасно. Просила визнати за нею право власності на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 за індексом 20-1; 20-2 загальною площею 24,4 кв.м.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 19 березня 2019 року позов Львівської міської ради задоволено частково.

Витребувано в ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Львова в особі Львівської міської ради об`єкт нерухомого майна - нежитлові приміщення під індексом 20-1, 20-2, загальною площею 25,9 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, та зобов`язано передати зазначене майно за актом приймання-передачі територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради.

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна - нежитлові приміщення під індексом 20-1, 20-2, загальною площею 25,9 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , здійснену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О. П. (індексний номер: 34222821 від 11 березня 2017 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101).

У задоволені позову в частині закриття розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Львівської міської ради судовий збір у розмірі 3 200 грн.

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 до Львівської міської ради, про визнання права власності на нерухоме майно відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .

Постановою Львівського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 березня 2019 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 грудня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Львівського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року в частині позовних вимог Львівської міської ради до ОСОБА_1 про витребування нерухомого майна скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

ОСОБА_1 вважає оскаржуване рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 березня 2019 рокув частині витребування у неї ( ОСОБА_1 ) на користь територіальної громади міста Львова в особі Львівської міської ради об`єкта нерухомого майна - нежитлових приміщень під індексом 20-1, 20-2, загальною площею 25,9 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, та зобов`язання передати зазначене майно за актом приймання-передачі територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на зазначені приміщеня незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

В апеляційній скарзі посилається, зокрема на те, що первісний позов подано з пропуском строку позовної давності, оскільки Львівська міська рада звернулась до суду за захистом своїх порушених прав лише 06.02.2017 року, хоча про порушення своїх прав дізналась ще до 31.10.2009 року, що підтверджується копією листа Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 31.10.2009 року №2302-5818 до ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», у якому Управління просило проінформувати чи у зв`язку з відчуженням нежитлових приміщень проводилась реєстрація права власності, зокрема, на приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з нежитлових приміщень, площею 25 кв.м., та на праві власності належить ПП «АВТО-ЛЮКС-СЕРВІС».

Вважає, що позивач, формуючи такий запит, вже був обізнаний про те, що спірне нежитлове приміщення перебувало у власності ПП «АВТО-ЛЮКС-СЕРВІС», тому висновок суду першої інстанції про початок перебігу строку позовної давності з моменту реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомого майна за ОСОБА_1 до вимоги про скасування державної реєстрації є помилковим.

Зазначає, що позивач, як суб`єкт владних повноважень, зобов`язаний був знати про стан майнових прав на об`єкти нерухомого майна, що знаходяться на території міста Львова, відтак, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Також просить врахувати, що до позовних вимог про витребування майна на підставі ст.388 ЦК України застосовується загальна позовна давність у три роки, при цьому, посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2019 року (Справа №372/1036/15-ц).

Просить рішення суду в оскаржуваній частині скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову в цій частині відмовити.

У засіданні суду апеляційної інстанції представник Львівської міської ради Шевченко М. та представник Управління комунальної власності Львівської міської ради Чижович І. проти скарги заперечили, просили у задоволенні скарги відмовити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, тому суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.

На підставі частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ст. 1 Закону України від 21 травня 1997 року «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах належним їй майном як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Згідно із частиною третьою статті 16 вказаного Закону, матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

За змістом статті 30 1 Закону України від 21 травня 1997 року «Про місцеве самоврядування в Україні» , до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності. Територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження (ст.60 Закону).

Частинами п`ятою, восьмою цієї статті визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Згідно із статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статі 388 цього Кодексу, майно не може бути витребуване в нього.

Відповідно до статей 386, 387 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Право власника згідно із частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої згаданої статті).

Встановлено, що спірний будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 2 142,1 кв.м належить до комунальної власності територіальної громади міста Львова в особі Львівської міської ради, реєстрація права власності за якою проведена 22 вересня 2004 року на підставі рішення Шевченківського райвиконкому м. Львова № 192 від 14 квітня 1987 року (реєстраційний номер майна: 7563603).

18 жовтня 2016 року приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Загвойська Н. І. прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 31910442 від 18 жовтня 2016 року щодо об`єкту нерухомого майна: нежитлових приміщень під індексом 20-1, 20-2, загальною площею 25,9 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , в якому підставою виникнення права власності вказано: реєстраційне посвідчення, серія та номер: б/н, видане 01 березня 2001 року, видавник: Львівське міжміське бюро технічної інвентаризації; розпорядження, серія та номер: 93, видане 22 лютого 2001 року, видавник: Галицька районна адміністрація, власник: ПП «АВТО-ЛЮКС-СЕРВІС», однак, згідно архівних даних Галицької районної адміністрації, такого розпорядження районна адміністрація не видавала.

ПП «АВТО-ЛЮКС-СЕРВІС» відчужило ці приміщення на підставі договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Загвойською Н. І., ОСОБА_2 , яка, в свою чергу, відчужила їх ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 26 жовтня 2016 року, посвідченому приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Загвойською Н. І., а ОСОБА_3 відчужив ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 11 березня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О. П., яка прийняла рішення про державну реєстрацію права власності на спірні нежитлові приміщення за ОСОБА_1 (індексний номер: 34222821 від 11 березня 2017 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101).

Згідно архівних даних Галицької районної адміністрації, за даним номером, а саме номером 93 зареєстровано розпорядження Галицької районної адміністрації за іншою датою - 26 січня 2001 року «Про надання дозволу на укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 гр. ОСОБА_4 від імені неповнолітніх дітей», а 22 лютого 2001 року за іншим номером видавалось розпорядження Галицької районної адміністрації № 185 «Про затвердження акту зрізування та формування дерев».

Розпорядження Галицької районної адміністрації № 93 від 26 січня 2001 року «Про надання дозволу на укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 гр. ОСОБА_4 від імені неповнолітніх дітей» та розпорядження Галицької районної адміністрації № 185 від 22 лютого 2001 року «Про затвердження акту зрізування та формування дерев» не стосується об`єкту нерухомого майна: нежитлових приміщень з індексом 20-1; 20-2, загальна площа 25,9 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, розпорядження Галицької районної адміністрації № 93 від 22 лютого 2001 року не існує.

При цьому, власник нерухомого майна - Львівська міська рада згоди на відчуження спірних приміщень не надавала, такою не видавалося відповідне розпорядження і не реєструвалося реєстраційне посвідчення.

Суд першої інстанції, встановивши, що спірні нежитлові приміщення належать територіальній громаді міста Львова, яка свою волю на їх вибуття, зокрема, у зв`язку із підробленням первинного правовстановлюючого документа та переходу на його підставі права власності до приватного підприємства «АВТО-ЛЮКС-СЕРВІС» не давала, дійшов вірного висновку про законність та обґрунтованість вимоги позивача про витребування цього нерухомого майна від останнього його набувача, що відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження №14-208 цс 18).

Доводи апеляційної скарги висновків суду у цій частині не спростовують, обов`язкові підстави для скасування рішення суду у цій частині позовних вимог, колегією суддів не встановлені.

Щодо доводів апелянта про застосування наслідків спливу позовної давності, то колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК).

Частиною першою статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч.3 ст.267 ЦК).

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч.5 ст.267 ЦК).

На віндикаційні позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, оскільки органи державної влади чи місцевого самоврядування мають нести ризик спливу позовної давності на оскарження правових актів, виданих ними, а здійснення права на їх оспорення не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19) зазначено, що «для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2020 року у справі № 354/619/15-ц (провадження № 61-5843св19) вказано, що на віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно) поширюється загальна позовна давність. Для уникнення дискримінаційної переваги цих суб`єктів порівняно з іншими суб`єктами права вони мають нести ризик застосування наслідків спливу позовної давності для оскарження виданих ними правових актів. Зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або мали би стати остаточними, якби позовна давність була застосована без дискримінації на користь держави, є несумісною з принципом правової визначеності».

ЄСПЛ вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 461/7741/17 (провадження № 61-18870св20) «для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 33 ГПК України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та статтею 74 цього Кодексу (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Враховуючи, що право власності територіальної громади в особі міської ради на спірне нежитлове приміщення було порушено в момент його вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи, тобто під час первинної реєстрації права власності на цей об`єкт за іншою особою, саме з цього часу для позивача починає спливати строк позовної давності за пред`явленими вимогами.

Враховуючи наведені вище норми закону та правові позиції Верховного Суду щодо застосування строку позовної давності в аналогічних правовідносинах, та те, що первинна державна реєстрація права власності на спірні нежитлові приміщення після вибуття спірного нерухомого майна з комунальної власності територіальної громади міста Львова в особі Львівської міської ради була здійснена 18.10.2016 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Загвойською Н.І. за ПП «АВТО-ЛЮКС-СЕРВІС», районний суд початком перебігу позовної давності за вимогою Львівської міської ради про витребування майна вважав день державної реєстрації права власності приватного підприємства «АВТО-ЛЮКС-СЕРВІС» на спірне нерухоме майно - 18.10.2016 року та прийшов до висновку, що звернувшись з даним позовом 06.02.2017 року, Львівська міська рада не пропустила строку позовної давності для пред`явлення вказаних вище позовних вимог.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується повністю, оскільки такий відповідає нормам матеріального права та зібраним у справі доказам.

В той же час, скасовуючи постанову Львівського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року в частині позовних вимог Львівської міської ради до ОСОБА_1 про витребування нерухомого майна -нежитлових приміщень під індексом 20-1, 20-2 загальною площею 25,9 кв.м, за адресою АДРЕСА_1 та скеровуючи справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції зазначив, що поза увагою судів залишилася копія листа Управління комунальної власності до ОКП ПОР «БТІ та ЕО» від 31.10.2009 року № 5818, яку ОСОБА_2 долучила до заяви про застосування позовної давності, у якому, зокрема, зазначено, що у зв`язку з відчуженням частини нежитлових приміщень за адресою АДРЕСА_1 , що складається з нежитлових приміщень з індексом 20-1, 20-2 площею 25 кв.м. та на праві власності належить ПП «АВТО-ЛЮКС-СЕРВІС», управління просить проінформувати чи проводилась реєстрація права власності за вищевказаними приміщеннями (т. 2 арк. спр. 1-12), а відтак апелянт вважала, що Львівська міська рада могла довідатися про порушення свого права ще у жовтні 2009 року.

Однак, ксерокопія листа Управління комунальної власності до ОКП ПОР «БТІ та ЕО» від 31.10.2009 року № 5818, яка знаходиться в матеріалах справи на а.с.4,том 2, є дуже неякісною, на ній відсутня відмітка про відповідність оригіналу, Управління комунальної власності заперечує існування такого листа, оригінал такого листа відсутній. Враховуючи зазначене, колегії суддів приходить до висновку, що ксерокопія листа не може підтверджувати його достовірність та вважатися належним доказом того, що Львівській міській раді було відомо про такий лист. При цьому, копія запиту Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 31 жовтня 2009 року № 2302/5818 датована вихідним днем, що виключає можливість його реєстрації управлінням та надіслання у БТІ, при цьому такий лист не є підставою набуття права власності на спірне майно, тому не може братися до уваги.

Крім того, матеріалами справи встановлено, що реєстрація права власності на будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 2 142,1 кв.м за Львівською міською радою була проведена 22 вересня 2004 року на підставі рішення Шевченківського райвиконкому м. Львова № 192 від 14 квітня 1987 року (реєстраційний номер майна: 7563603), тому як зазначила представник Львівської міської ради в засіданні суду апеляційної інстанції, потреби для отримання інформації про власника цього майна від ОКП ПОР «БТІ та ЕО» в Управлінням комунальної власності Львівської міської ради не було.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що Львівська міська рада не пропустила строк на звернення до суду за захистом свого права про витребування спірних приміщень з чужого незаконного володіння, правові підстави для застосуванняч.4 ст.267 ЦК України, про що просить апелянт, відсутні.

Доводи скарги правильних висновків суду не спростовують, підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 19 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 14 грудня 2022 року.

Головуючий: Н.П. Крайник

Судді: С.М. Копняк

М.М. Шандра