провадження 2/201/3203/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2022 року місто Дніпро

суддя Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Антонюк О.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави в особі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Дніпропетровської обласної прокуратури, ОСОБА_2 , Територіального управління Державного бюро розслідувань і ОСОБА_3 про відшкодування моральної (немайнової) шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 01 жовтня 2021 року звернулася до суду з позовом до відповідачів Держави в особі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Дніпропетровської обласної прокуратури, ОСОБА_2 , Територіального управління Державного бюро розслідувань і ОСОБА_3 про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником посилається на те, що 28 жовтня 2020 року ОСОБА_1 поштою отримано повістку про виклик до суду в кримінальному провадженні № 761/28674/20, датовану 17 вересня 2020 року, за якою вона викликалась на 11.40. год. 25 вересня 2020 року до слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва Мєлєшак О.В. в якості особи, стосовно якої розглядається клопотання про арешт тимчасово вилученого майна. В той же час, ОСОБА_1 не була учасником жодного кримінального провадження, в рамках провадження, по якому в неї тимчасово вилучалось би будь-яке належне їй майно.

05 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернулась із письмовою заявою на адресу голови Шевченківського районного суду м. Києва Мартинова Є.О. щодо надання їй копії судового рішення по справі № 761/28674/20 від 25 вересня 2020 року, що стосується її прав, обов`язків та інтересів і яке було винесене за її відсутності суддею Шевченківського районного суду м. Києва Мєлєшак О.В.

16 листопада 2020 року ОСОБА_1 поштою отримано лист голови Шевченківського районного суду м. Києва Мартинова Є.О. від 02 листопада 2020 року № 01-20/232/2020/К-203, яким їй було відмовлено у наданні копії судового рішення по справі № 761/28674/20 від 25 вересня 2020 року.

Приймаючи до уваги, що ОСОБА_1 не є учасником жодного кримінального провадження, по якому в неї тимчасово вилучалось би будь-яке належне їй майно, на її думку, невідома службова особа органу досудового слідства склала завідомо неправдивий офіційний документ (протокол слідчого, нібито, тимчасового вилучення у ОСОБА_1 якогось рухомого майна), штучно створивши докази обвинувачення; на підставі вказаного підробленого доказу (протоколу слідчого, нібито, тимчасового вилучення у ОСОБА_1 якогось рухомого майна) склала завідомо недостовірне клопотання про арешт тимчасово вилученого майна, яке (клопотання про арешт тимчасово вилученого майна, начебто, вилученого у ОСОБА_1 ) погодила із відповідним прокурором у м. Києві та подала зазначені завідомо підроблені та недостовірні докази (протокол слідчого, нібито, тимчасового вилучення у ОСОБА_1 якогось рухомого майна та клопотання про арешт тимчасово вилученого майна, начебто, вилученого у ОСОБА_1 ) до слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва Мєлєшак О.В..

25 вересня 2020 року об 11.40. год. слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва Мєлєшак О.В. на підставі вищезазначених завідомо недостовірних доказів за відсутності ОСОБА_1 по кримінальному провадженні № 761/28674/20 винесене судове рішення, що стосується прав, обов`язків та інтересів ОСОБА_1 ..

Таким чином, на думку позивача, проти ОСОБА_1 вчинена сукупність закінчених злочинів: службове підроблення (складання невідомою службовою особою органу досудового слідства завідомо неправдивого протоколу слідчого, нібито, тимчасового вилучення у ОСОБА_1 якогось рухомого майна та завідомо неправдивого клопотання про арешт тимчасово вилученого майна, начебто, вилученого у ОСОБА_1 ) та введення в оману суду (через штучне створення доказів обвинувачення (протоколу слідчого, нібито, тимчасового вилучення у ОСОБА_1 якогось рухомого майна) та подання зазначених завідомо підроблених та недостовірних доказів (протоколу слідчого, нібито, тимчасового вилучення у ОСОБА_1 якогось рухомого майна та клопотання про арешт тимчасово вилученого майна, начебто, вилученого у ОСОБА_1 ) до слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва Мєлєшак О.В.), якими ОСОБА_1 завдана моральна шкода (через порушення її права на повагу до приватного і сімейного життя, гарантованого ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, - представники органів державної влади всупереч закону втрутились у здійснення ОСОБА_1 конвенційного права на повагу до ії приватного життя, використали її ім`я та персональні данні у прив`язці до невідомого кримінального провадження, примусили її до докладання додаткових зусиль задля забезпечення безпеки її майнових прав тощо) та матеріальна шкода (через порушення її права на повагу до приватного і сімейного життя, гарантованого ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ОСОБА_1 вимушена була понести витрати задля забезпечення безпеки її майнових прав тощо).

За таких фактичних обставин, як стверджує позивача, стосовно ОСОБА_1 була вчинена сукупність злочинів, родовим об`єктом яких є виконання владних повноважень працівниками правоохоронних органів, по яких одночасно спричинено злочинне посягання на додатковий об`єкт - права та свободи безпосередньо потерпілої ОСОБА_1 , так як внаслідок протиправних дій співробітників органу досудового розслідування та прокуратури та введення в оману суду - через штучне створення доказів обвинувачення (протоколу слідчого, нібито, тимчасового вилучення у ОСОБА_1 якогось рухомого майна) та подання зазначених завідомо підроблених та недостовірних доказів (протоколу слідчого, нібито, тимчасового вилучення у ОСОБА_1 якогось рухомого майна та клопотання про арешт тимчасово вилученого майна, начебто, вилученого у неї) до слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва) 25 вересня 2020 року об 11.40. год. слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва Мєлєшак О.В. на підставі вищезазначених завідомо недостовірних доказів за відсутності ОСОБА_1 у судовому засіданні по кримінальному провадженні № 761/28674/20 винесене судове рішення, що стосується її прав, обов`язків та інтересів, проте, не надається їй.

Тобто, конвенційне право ОСОБА_1 на повагу до приватного і сімейного життя було порушене через скоєння проти неї невстановленими особами злочинів за ознаками ч. 1 ст. 366, ч. 1 та ч. 2 ст. 384 КК України, що спричинили завдання ОСОБА_1 моральної та матеріальної шкоди та обумовили виникнення обов`язку національних органів держави Україна перед ОСОБА_1 щодо практичної реалізації її конвенційного права на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі через набуття та здійснення ОСОБА_1 прав потерпілого у кримінальному провадженні та здійснення відповідних процедур за таким провадженням.

24 листопада 2020 року прокурором Дніпропетровської обласної прокуратури Біжко С.В. було отримано заяву ОСОБА_1 про кримінальне правопорушення від 23 листопада 2020 року, що було вчинене безпосередньо проти неї за ознаками злочинів, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 1 та ч. 2 ст. 384 КК України, якими їй було завдано моральної та матеріальної шкоди.

З огляду на бездіяльність прокурора Дніпропетровської обласної прокуратури Біжко С.В., яка полягала у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви ОСОБА_1 про кримінальні правопорушення, вчинені проти неї, ухвалю Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року по справі № 201/11903/20 зазначеного прокурора було зобов`язано до внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 про кримінальне правопорушення від 23 листопада 2020 року.

05 січня 2021 року Дніпропетровською обласною прокуратурою відкрито кримінальне провадження № 0000005 за заявою ОСОБА_1 про кримінальне правопорушення від 23 листопада 2020 року лише відносно злочину за ч. 1 ст. 366 КК України, що було направлено до органу досудового розслідування - Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві.

16 квітня 2021 року старшим слідчим Третього слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, Мішуровським В.В. винесено постанову про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілою у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року.

27 травня 2021 року старшим слідчим Третього слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, Мішуровським В.В. винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0000005 від 05 січня 2021 року, відкритого за заявою ОСОБА_1 про кримінальне правопорушення від 23 листопада 2020 року, з підстав відсутності складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.

08 червня 2021 року ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 203/2122/21 відмовлено у задоволенні скарги на рішення слідчого про відмову у визнанні потерпілим.

30 червня 2021 року ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 203/2264/21 скасовано постанову слідчого від 27 травня 2021 року про закриття кримінального провадження № 0000005 від 05 січня 2021 року; матеріали зазначеного кримінального провадження направлені до Третього слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, для продовження досудового розслідування.

02 серпня 2021 року ОСОБА_1 на адресу директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, Маньковського Д.В. подано запит щодо повідомлення її на адресу електронної пошти про стан проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року після того, як ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 червня 2021 року по справі № 203/2264/21 постанова слідчого про закриття зазначеного кримінального провадження була скасована як незаконна; до теперішнього часу відповіді на зазначений запит ОСОБА_1 не отримано.

25 серпня 2021 року на адресу прокурора Козакевич Ю.О. в інтересах ОСОБА_1 було подано клопотання (вхідний реєстраційний номер Дніпропетровської обласної прокуратури 4470 від 25 серпня 2021 року) про проведення процесуальних дій у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року з метою припинення порушення конвенційних прав ОСОБА_1 на справедливий суд та на ефективний засіб юридичного захисту по зазначеному кримінальному провадженню; вказане клопотання не було розглянуто прокурором Козакевич Ю.О. у відповідності до вимог ч. 1 ст. 220 КПК України, з огляду на що, 30 серпня 2021 року бездіяльність прокурора була оскаржена до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська, за якою 30 серпня 2021 року судом була відкрита справа № 203/3570/21.

03 вересня 2021 року ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 203/2122/21 відмовлено у перегляді за нововиявленими обставинами ухвали Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2021 року по справі № 203/2122/21 щодо відмови у задоволенні скарги на рішення слідчого про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілим у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року.

21 вересня 2021 року ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 203/3570/21 відмовлено у задоволенні скарги на бездіяльність прокурора, яка полягає у нездійсненні процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений КПК строк (щодо проведення прокурором процесуальних дій у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року з метою припинення порушення конвенційних прав ОСОБА_1 на справедливий суд та на ефективний засіб юридичного захисту по зазначеному кримінальному провадженню), у зв`язку із відсутністю у ОСОБА_1 процесуального статусу потерпілого у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року, при цьому, провадження по справі № 203/3570/21 було відкрите судом 31 серпня 2021 року.

За таких вищевикладених обставин, невстановлені до теперішнього часу (через бездіяльність сторони обвинувачення у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року) представники органів державної влади всупереч закону, як стверджує позивач, втрутились у здійснення ОСОБА_1 конвенційного права на повагу до її приватного життя, використали її ім`я та персональні данні у прив`язці із невідомим кримінальним провадженням, примусили її до докладання додаткових зусиль задля забезпечення безпеки її майнових прав тощо, що й завдало потерпілій ОСОБА_1 моральну та майнову шкоду, проте, державою Україна не дотримане негативне зобов`язання щодо забезпечення реалізації конвенційного права ОСОБА_1 на ефективний засіб юридичного захисту (кримінально-процесуальний захист потерпілого від злочину) в національних органах та порушено конвенційне право ОСОБА_1 на справедливий суд через наступні протиправні діяння її державних органів.

Бездіяльністю Дніпропетровської обласної прокуратури щодо виконання стосовно ОСОБА_1 завдань кримінального провадження, через що, з порушеннями права ОСОБА_1 на справедливий суд не забезпечена реалізація ОСОБА_1 її права на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, за захистом якого вона звернулась безпосередньо до Дніпропетровської обласної прокуратури через подання 24 листопада 2020 року належно оформленої заяви про вчинені проти неї кримінальні правопорушення: всупереч вимогам норм ст. 214 КПК України, до Єдиного реєстру досудових розслідувань до теперішнього часу прокуратурою не внесені відповідні відомості та розпочато досудове розслідування за фактом вчинення проти ОСОБА_1 злочинів, передбачених ч. 1 та ч. 2 ст. 384 КК України; за відсутності процесуального реагування процесуального керівника на відмову слідчого у визнанні ОСОБА_1 потерпілою у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року, прокуратура погоджується та бере співучасть у порушенні органом досудового розслідування права ОСОБА_1 на ефективний засіб юридичного захисту як потерпілої від злочинів; відсутність своєчасного належного процесуального керівництва прокуратури досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року дозволяє слідчому органу досудового розслідування приймати незаконні процесуальні рішення без жодного реагування зі сторони процесуального керівника, що примушує ОСОБА_1 самостійно скасовувати незаконні рішення слідчого у судовому порядку; зі спливу більш ніж восьми місяців з дня початку досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року процесуальне керівництво прокуратури досудовим розслідуванням у зазначеному кримінальному провадженню не призвело до встановлення осіб, що вчинили проти ОСОБА_1 злочин, передбачений ч. 1 ст. 366 КК України, не забезпечило відшкодування ОСОБА_1 моральної та матеріальної шкоди, завданої вказаним злочином, та не припинило триваюче порушення її конвенційного права на повагу до свого приватного і сімейного життя.

Прокурор, що здійснює процесуальне керівництво досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року, на думку позивача, вчиняє свідому бездіяльність щодо проведення процесуальних дій у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року з метою припинення порушення конвенційних прав ОСОБА_1 на справедливий суд та на ефективний засіб юридичного захисту по зазначеному кримінальному провадженню.

Рішення службової особи (слідчого) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві (старшого слідчого Третього слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, Мішуровського В.В.), прийнятого, як стверджує позивач, з порушеннями права ОСОБА_1 на справедливий суд (порушення принципу верховенства права) та спрямованого на перешкоджання ОСОБА_1 у практичній реалізації її права на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, за захистом якого вона звернулась через подання 24 листопада 2020 року належно оформленої заяви про вчинені проти неї кримінальні правопорушення: за стверджуваного ОСОБА_1 завдання їй моральної та майнової шкоди та набуття нею в силу ч. 2 ст. 55 КПК України прав потерпілої безпосередньо з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення від 23 листопада 2020 року, відмова слідчого у визнані її потерпілою у зазначеному кримінальному провадженні порушила принцип верховенства права, унеможливила реалізацію ОСОБА_1 процесуальних прав потерпілої у зазначеному кримінальному провадженні та порушила право ОСОБА_1 на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі; за відсутності своєчасного процесуального реагування керівника органу досудового розслідування на відмову слідчого у визнанні ОСОБА_1 потерпілою у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року, керівник органу досудового розслідування погоджується та бере співучасть у порушенні слідчим та органом досудового розслідування права ОСОБА_1 на ефективний засіб юридичного захисту як потерпілої від злочинів; відсутність належного процесуального керівництва керівника органу досудового розслідування досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року дозволяє слідчому органу досудового розслідування приймати незаконні процесуальні рішення (протиправно закривати кримінальне провадження) без жодного своєчасного реагування зі сторони керівника органу досудового розслідування, що примушує ОСОБА_1 самостійно скасовувати незаконні рішення слідчого у судовому порядку.

Бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, та його службової особи (старшого слідчого Третього слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, Мішуровського В.В.) щодо виконання стосовно ОСОБА_1 завдань кримінального провадження, через що, з порушеннями конвенційного права ОСОБА_1 на справедливий суд не забезпечена реалізація ОСОБА_1 її права на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі: отримавши 14 квітня 2021 року від ОСОБА_1 під час її допиту у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року в якості свідка повідомлення про вчинення проти ОСОБА_1 злочинів, передбачених ч. 1 та ч. 2 ст. 384 КК України, старшим слідчим Третього слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, Мішуровським В.В., всупереч вимогам норм ст. 214 КПК України, до Єдиного реєстру досудових розслідувань до теперішнього часу не внесені відповідні відомості та не розпочато досудове розслідування за фактом вчинення проти ОСОБА_1 зазначених злочинів; зі спливу більш ніж восьми місяців з дня початку досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року орган досудового розслідування не встановив осіб, що вчинили проти ОСОБА_1 злочин, передбачений ч. 1 ст. 366 КК України, не забезпечив відшкодування ОСОБА_1 моральної та матеріальної шкоди, завданої вказаним злочином, та не припинив триваючого порушення її конвенційного права на повагу до свого приватного і сімейного життя.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська, яким порушено, на думку позивача, щодо ОСОБА_1 конвенційне право на справедливий суд: остаточно відмовлено ОСОБА_1 у реалізації її права на ефективний засіб юридичного захисту (кримінально-процесуальний захист потерпілого від злочину) в національному органі (в органі досудового розслідування, в прокуратурі та в суді) від порушення, вчиненого особою, яка здійснювала свої офіційні повноваження (за відмови 03 вересня 2021 року у перегляді за нововиявленими обставинами ухвали Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2021 року по справі № 203/2122/21 щодо відмови у задоволенні скарги ОСОБА_1 на рішення слідчого про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілою у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року, судом унеможливлено набуття та реалізацію ОСОБА_1 процесуальних прав потерпілої від злочину, вчиненого проти неї, що розслідується в рамках зазначеного кримінального провадження, унеможливлено отримання відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої злочином, передбаченим ч. 1 ст. 366 КК України, що розслідується у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року, та остаточно створено перешкоди у можливості припинення триваючого порушення її конвенційного права на повагу до свого приватного і сімейного життя в рамках зазначеного кримінального провадження); не розглянуто впродовж розумного строку справедливим судом в рамках справи № 203/3570/21 скаргу, подану в інтересах ОСОБА_1 , на бездіяльність прокурора, яка полягає у нездійсненні процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений КПК строк та не припинена бездіяльність прокуратора щодо порушення конвенційного права ОСОБА_1 на справедливий суд та на ефективний засіб юридичного захисту по кримінальному провадженню № 0000005 від 05 січня 2021 року.

За таких обставин, держава Україна (в особі її вищезазначених органів державної влади та їх державних службовців), на думку позивача, порушила своє зобов`язання гарантувати ОСОБА_1 її право на повагу до приватного і сімейного життя, порушила своє зобов`язання гарантувати ОСОБА_1 її право на ефективний засіб юридичного захисту та порушила своє зобов`язання гарантувати ОСОБА_1 її право на справедливий суд через вчинення вищевказаних протиправних діянь її національних органів.

Порушення Дніпропетровською обласною прокуратурою, старшою групи прокурорів першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань Дніпропетровської обласної прокуратури Козакевич Ю.О., Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, старшим слідчим Третього слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у м. Полтава, Мішуровським В.В. та Кіровським районним судом м. Дніпропетровська вищеперелічених нормативних вимог при здійсненні процедур під час реагування на заяви ОСОБА_1 від 23 листопада 2020 року та від 14 квітня 2021 року про вчинені проти неї кримінальні правопорушення (якими було порушене конвенційне право ОСОБА_1 на повагу до свого приватного і сімейного життя, що завдало ОСОБА_1 моральної та матеріальної шкоди) та при здійсненні процедур у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року (остаточна відмова у визнанні ОСОБА_1 потерпілою у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року унеможливила, як стверджує позивач, гіпотетичне відшкодування ОСОБА_1 завданої злочином моральної та матеріальної шкоди, відновлення порушеного конвенційного права ОСОБА_1 на повагу до свого приватного і сімейного життя та реалізацію ОСОБА_1 конвенційного права на ефективний кримінально-процесуальний засіб юридичного захисту в національному органі, становить ознаку протиправності бездіяльності зазначених суб`єктів при здійсненні ними їх офіційних повноважень, що, за нормами законодавства України, є єдиними органами держави Україна, правомочними (у відповідності до вимог КПК України) здійснити реалізацію ОСОБА_1 її конвенційних прав під час здійснення процедур в рамках кримінального провадження № 0000005 від 05 січня 2021 року та здійснити ефективний захист прав, свобод та інтересів ОСОБА_1 від злочинів.

Моральна шкода, завдана ОСОБА_1 внаслідок вищезазначених порушень її конвенційних прав полягає у глибоких душевних стражданнях, емоційній пригніченості та у приниженні її честі, гідності та ділової репутації яких вона зазнала у зв`язку із вищеописаними протиправними діяннями відповідачів зі! цим позовом: ОСОБА_1 звернулась у відповідності до законодавства України до належного національного органу держави Україна за захистом її порушеного основоположного права людини, проте, держава Україна в особі Дніпропетровської обласної прокуратури і її посадових осіб, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, і його посадових осіб, та Кіровського районного суду м. Дніпропетровська не тільки не відновила зазначене порушене конвенційне право ОСОБА_1 та не забезпечила реалізацію ОСОБА_1 права на ефективний засіб юридичного захисту у відповідних національних органах, а й сама порушила конвенційне право ОСОБА_1 на справедливий суд, вчинивши принижуюче позбавлення ОСОБА_1 можливості отримати практичну ефективну реалізацію та захист її прав і свобод, визначених в розділі І Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантії дотримання яких держава Україна надала у ст. 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Вищезазначене порушення конвенційних прав ОСОБА_1 , вчинене національними органами України під час виконання ними їх офіційних повноважень, обумовило не тільки значні матеріальні витрати ОСОБА_1 та порушення її нормальних життєвих зв`язків, а й вимагала від позивача додаткових зусиль для організації її життя, призвела до тривалої постійної моральної пригніченості та емоційної напруги, погіршення відносин з оточуючими людьми та моральних страждань від вчинених службовими особами органів державної влади при здійсненні ними їх повноважень стосовно ОСОБА_1 несправедливості, що негативно вплинула на її емоційний стан та загальний стан здоров`я.

Враховуючи, що у прецедентному рішенні «Abdulaziz, Cabales and Balkandali v. UK» від 28 травня 1985 року (Series А №94, п.96) ЄСПЛ зазначив, що «деякі форми моральної шкоди, включаючи емоційну пригніченість, за їх природою не завжди можуть бути підтверджені якимись доказами», з урахуванням вищезазначених обставин завдання мені державою Україна моральної шкоди, відповідно до норм ст. 23, ч. 2 ст. 230, ч. 1 ст. 1167 ЦК України, ОСОБА_1 , як особа, конвенційні права якої порушені у зв`язку із невідновленням державою Україна її порушеного конвенційного права на повагу до її приватного і сімейного життя, невідновленням державою Україна порушеного конвенційного права на справедливий суд, а також через фактичне порушення національними органами України конвенційних прав ОСОБА_1 на ефективний засіб юридичного захисту, має право, як стверджує позивач, на відшкодування завданої їй державою Україна моральної шкоди, при цьому, вважає, що грошове відшкодування моральної шкоди у розмірі 400 000 гривень буде адекватним відшкодуванням завданої ОСОБА_1 державою Україна моральної шкоди, та спосіб захисту порушених прав ОСОБА_1 , який позивач просить суд визначити у рішенні, передбачений п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України і полягає у відшкодуванні завданої ОСОБА_1 моральної шкоди.

З урахуванням зазначеного позивач просила стягнути з держави Україна на користь ОСОБА_1 в якості відшкодування моральної шкоди, завданої їй внаслідок порушення державою Україна її конвенційних прав при незаконній бездіяльності та винесенні незаконних рішень органу, що здійснює досудове розслідування, прокуратури та суду, що не забезпечили ефективний захист конвенційного права ОСОБА_1 на повагу до її приватного і сімейного життя та порушили конвенційне право ОСОБА_1 на справедливий суд, грошову суму в розмірі чотириста тисяч гривень, що розраховується як арифметична сума наступного: 100 000 гривень - грошове відшкодування приниження честі, гідності, ділової репутації, спричинених душевних страждань та емоційної пригніченості, завданих ОСОБА_1 у зв`язку із протиправним використанням її ім`я та персональних даних у кримінальному провадженні, процесуальне питання по якому вирішувалось у Шевченківському районному суді м. Києва в рамках кримінальної справи № 761/28674/20, що, з урахуванням відмови держави Україна (в особі національних органів: Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, Дніпропетровської обласної прокуратури, Кіровського районного суду м. Дніпропетровська) у визнанні ОСОБА_1 потерпілою у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року, обумовило порушення зобов`язання держави Україна гарантувати ОСОБА_1 право на повагу до приватного і сімейного життя; 100 000 гривень - грошове відшкодування душевних страждань та емоційної пригніченості, завданих ОСОБА_1 у зв`язку із незабезпеченням державою Україна можливості отримання ОСОБА_1 в національних органах (в Територіальному управлінні Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, Дніпропетровській обласній прокуратурі, Кіровському районному суді м. Дніпропетровська) ефективного засобу юридичного захисту (кримінально-правового) її конвенційного права на повагу до її приватного і сімейного життя, що, з огляду на відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілою у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року, обумовило порушення зобов`язання держави Україна гарантувати ОСОБА_1 право на ефективний засіб юридичного захисту; 100 000 гривень - грошове відшкодування душевних страждань та емоційної пригніченості, завданих ОСОБА_1 у зв`язку із протиправним недотриманням національними органами України (Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, та Дніпропетровською обласною прокуратурою) правил судової процедури стосовно розгляду заяв ОСОБА_1 про вчинені проти неї кримінальні правопорушення, унеможливлення національними органами України (Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, Дніпропетровською обласною прокуратурою та Кіровським районним судом м. Дніпропетровська) реалізації ОСОБА_1 прав потерпілого у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року, та незабезпеченням національним органом України (Кіровським районним судом м. Дінпропетровська) справедливого розгляду упродовж розумного строку розгляду справ за скаргами ОСОБА_1 , що обумовило порушення зобов`язання держави Україна гарантувати ОСОБА_1 право на справедливий суд; 100 000 гривень - грошове відшкодування приниження честі, гідності та емоційної пригніченості, завданих ОСОБА_1 у зв`язку із унеможливленням державою Україна реалізації ОСОБА_1 ефективного засобу юридичного захисту (кримінально-правового) її конвенційного права на повагу до її приватного і сімейного життя, що вчинене національними органами України (Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, Дніпропетровською обласною прокуратурою та Кіровським районним судом м. Дніпропетровська) через відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілою у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року, що, внаслідок не забезпечення ОСОБА_1 можливості отримати в національному органі (Територіальному управлінні Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, Дніпропетровській обласній прокуратурі, Кіровському районному суді м. Дніпропетровська) ефективну реалізацію її конвенційного права на ефективний засіб юридичного захисту та недодержання в національних органах (Територіальному управлінні Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, Дніпропетровській обласній прокуратурі, Кіровському районному суді м. Дніпропетровська) конвенційного права ОСОБА_1 на справедливий суд, порушило зобов`язання держави Україна поважати її права людини, гарантії безумовного дотримання яких надані державою Україна у ст. 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Внаслідок довготривалого правового вирішення такої проблеми відбулася її, як стверджує позивач, ізольованість від активного суспільного життя, від повноцінних соціальних контактів, від можливості оволодіти професійним опитом і налагодженням особистого життя. Внаслідок допущених відносно неї порушень зі сторони відповідачів, правоохоронних органів в її житті виникли значні перешкоди можливостям активної та повноцінної життєдіяльності, якими були обумовлені тривалі негативні зміни психоемоціональної та соціальної сфер її існування, в результаті чого їй були спричинені інтенсивні негативні психоемоціональні переживання, тобто моральні страждання.

Дії відповідачів, на думку позивача, є безрозсудними, несумлінними, безпідставними, тобто протиправними, й завдають позивачу додаткову шкоду. Така діяльність/бездіяльність уповноваженого органу у вказаних правовідносинах свідчить не лише про те, що вона не дотримувалось конституційних положень та покладених на неї державою обов`язків, а, взагалі, їх ігнорувала. Допущені зазначені прояви байдужості, що призвело до виникнення у позивача відчуття приниження людської та громадської гідності, до втрати віри у можливість захисту з боку держави, гарантування йому безпеки, захищеності. Позивачеві були спричинені моральні страждання, що безумовно змінило його нормальний життєвий ритм, оскільки йому тривалий час довелося захищати свої порушені права, оскаржувати дії щодо вирішення його заяв, клопотань, заявлених під час досудового слідства для проведення слідчих дій. З урахуванням вищевикладеного позивач приходить до висновку, що є факт заподіяння моральної шкоди діями відповідача. Враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, ступень вини особи, яка завдала моральної шкоди, вважає що йому завдано значну моральну шкоду. Отже позивачу завдана значна моральна шкода, йому спричинені душевні страждання, відповідачі відшкодовувати її відмовилися. Вважає такі дії відповідачів не законними, просила стягнути з відповідачів зазначену моральну шкоду, задовольнивши позов в повному обсязі.

Представник відповідача Дніпропетровської обласної прокуратури в суді і в письмовому зверненні до суду позовні вимоги не визнали, заперечувала проти них, вважаючи ці вимоги безпідставними і не підтвердженими. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов`язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх інших прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди більше не завдавали. Позовні вимоги не доведені, немає підтвердження завдання моральної шкоди. Вважають позовні вимоги до них безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Представники держави в особі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Козакевич Ю.О., Територіального управління Державного бюро розслідувань і ОСОБА_3 в зверненні до суду підтримали позицію прокуратури, позовні вимоги не визнали, заперечувала проти них, вважаючи ці вимоги безпідставними і не підтвердженими. Ніяких інших зобов`язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх інших прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди більше не завдавали. Позовні вимоги не доведені, немає підтвердження завдання моральної шкоди. Вважають позовні вимоги до них безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

З позовних вимог ОСОБА_1 , позиції представника та наданих документів судом з`ясовано, що 28 жовтня 2020 року ОСОБА_1 поштою отримано повістку про виклик до суду в кримінальному провадженні № 761/28674/20, датовану 17 вересня 2020 року, за якою вона викликалась на 11.40. год. 25 вересня 2020 року до слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва Мєлєшак О.В. в якості особи, стосовно якої розглядається клопотання про арешт тимчасово вилученого майна. В той же час, ОСОБА_1 не була учасником жодного кримінального провадження, в рамках провадження, по якому в неї тимчасово вилучалось би будь-яке належне їй майно.

05 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернулась із письмовою заявою на адресу голови Шевченківського районного суду м. Києва Мартинова Є.О. щодо надання їй копії судового рішення по справі № 761/28674/20 від 25 вересня 2020 року, що стосується її прав, обов`язків та інтересів і яке було винесене за її відсутності суддею Шевченківського районного суду м. Києва Мєлєшак О.В.

16 листопада 2020 року ОСОБА_1 поштою отримано лист голови Шевченківського районного суду м. Києва Мартинова Є.О. від 02 листопада 2020 року № 01-20/232/2020/К-203, яким їй було відмовлено у наданні копії судового рішення по справі № 761/28674/20 від 25 вересня 2020 року.

За таких обставин, як стверджує позивача, приймаючи до уваги, що ОСОБА_1 не є учасником жодного кримінального провадження, по якому в неї тимчасово вилучалось би будь-яке належне їй майно, невідома службова особа органу досудового слідства склала завідомо неправдивий офіційний документ (протокол слідчого, нібито, тимчасового вилучення у ОСОБА_1 якогось рухомого майна), штучно створивши докази обвинувачення; на підставі вказаного підробленого доказу (протоколу слідчого, нібито, тимчасового вилучення у ОСОБА_1 якогось рухомого майна) склала завідомо недостовірне клопотання про арешт тимчасово вилученого майна, яке (клопотання про арешт тимчасово вилученого майна, начебто, вилученого у ОСОБА_1 ) погодила із відповідним прокурором у м. Києві та подала зазначені завідомо підроблені та недостовірні докази (протокол слідчого, нібито, тимчасового вилучення у ОСОБА_1 якогось рухомого майна та клопотання про арешт тимчасово вилученого майна, начебто, вилученого у ОСОБА_1 ) до слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва Мєлєшак О.В..

25 вересня 2020 року об 11.40. год. слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва Мєлєшак О.В. на підставі вищезазначених завідомо недостовірних доказів за відсутності ОСОБА_1 по кримінальному провадженні № 761/28674/20 винесене судове рішення, що стосується прав, обов`язків та інтересів ОСОБА_1 ..

Таким чином, на думку сторони позивача, проти ОСОБА_1 вчинена сукупність закінчених злочинів: службове підроблення (складання невідомою службовою особою органу досудового слідства завідомо неправдивого протоколу слідчого, нібито, тимчасового вилучення у ОСОБА_1 якогось рухомого майна та завідомо неправдивого клопотання про арешт тимчасово вилученого майна, начебто, вилученого у ОСОБА_1 ) та введення в оману суду (через штучне створення доказів обвинувачення (протоколу слідчого, нібито, тимчасового вилучення у ОСОБА_1 якогось рухомого майна) та подання зазначених завідомо підроблених та недостовірних доказів (протоколу слідчого, нібито, тимчасового вилучення у ОСОБА_1 якогось рухомого майна та клопотання про арешт тимчасово вилученого майна, начебто, вилученого у ОСОБА_1 ) до слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва Мєлєшак О.В.), якими ОСОБА_1 завдана моральна шкода (через порушення її права на повагу до приватного і сімейного життя, гарантованого ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, - представники органів державної влади всупереч закону втрутились у здійснення ОСОБА_1 конвенційного права на повагу до ії приватного життя, використали її ім`я та персональні данні у прив`язці до невідомого кримінального провадження, примусили її до докладання додаткових зусиль задля забезпечення безпеки її майнових прав тощо) та матеріальна шкода (через порушення її права на повагу до приватного і сімейного життя, гарантованого ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ОСОБА_1 вимушена була понести витрати задля забезпечення безпеки її майнових прав тощо).

За таких фактичних обставин, стосовно ОСОБА_1 була вчинена сукупність злочинів, родовим об`єктом яких є виконання владних повноважень працівниками правоохоронних органів, по яких одночасно спричинено злочинне посягання на додатковий об`єкт - права та свободи безпосередньо потерпілої ОСОБА_1 , так як внаслідок протиправних дій співробітників органу досудового розслідування та прокуратури (службового підроблення - складання невстановленою до теперішнього часу службовою особою органу досудового слідства завідомо неправдивого протоколу слідчого, нібито, тимчасового вилучення у ОСОБА_1 якогось рухомого майна та завідомо неправдивого клопотання про арешт тимчасово вилученого майна, начебто, вилученого у ОСОБА_1 ) та введення в оману суду - через штучне створення доказів обвинувачення (протоколу слідчого, нібито, тимчасового вилучення у ОСОБА_1 якогось рухомого майна) та подання зазначених завідомо підроблених та недостовірних доказів (протоколу слідчого, нібито, тимчасового вилучення у ОСОБА_1 якогось рухомого майна та клопотання про арешт тимчасово вилученого майна, начебто, вилученого у неї) до слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва) 25 вересня 2020 року об 11.40. год. слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва Мєлєшак О.В. на підставі вищезазначених завідомо недостовірних доказів за відсутності ОСОБА_1 у судовому засіданні по кримінальному провадженні № 761/28674/20 винесене судове рішення, що стосується її прав, обов`язків та інтересів, проте, не надається їй.

Тобто, як стверджує позивач, конвенційне право ОСОБА_1 на повагу до приватного і сімейного життя було порушене через скоєння проти неї невстановленими особами злочинів за ознаками ч. 1 ст. 366, ч. 1 та ч. 2 ст. 384 КК України, що спричинили завдання ОСОБА_1 моральної та матеріальної шкоди та обумовили виникнення обов`язку національних органів держави Україна перед ОСОБА_1 щодо практичної реалізації її конвенційного права на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі через набуття та здійснення ОСОБА_1 прав потерпілого у кримінальному провадженні та здійснення відповідних процедур за таким провадженням.

24 листопада 2020 року прокурором Дніпропетровської обласної прокуратури Біжко С.В. було отримано заяву ОСОБА_1 про кримінальне правопорушення від 23 листопада 2020 року, що було вчинене безпосередньо проти неї за ознаками злочинів, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 1 та ч. 2 ст. 384 КК України, якими їй було завдано моральної та матеріальної шкоди.

З огляду на бездіяльність прокурора Дніпропетровської обласної прокуратури Біжко С.В., яка полягала у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви ОСОБА_1 про кримінальні правопорушення, вчинені проти неї, ухвалю Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року по справі № 201/11903/20 зазначеного прокурора було зобов`язано до внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 про кримінальне правопорушення від 23 листопада 2020 року.

05 січня 2021 року Дніпропетровською обласною прокуратурою відкрито кримінальне провадження № 0000005 за заявою ОСОБА_1 про кримінальне правопорушення від 23 листопада 2020 року лише відносно злочину за ч. 1 ст. 366 КК України, що було направлено до органу досудового розслідування - Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві.

16 квітня 2021 року старшим слідчим Третього слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, Мішуровським В.В. винесено постанову про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілою у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року.

27 травня 2021 року старшим слідчим Третього слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, Мішуровським В.В. винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0000005 від 05 січня 2021 року, відкритого за заявою ОСОБА_1 про кримінальне правопорушення від 23 листопада 2020 року, з підстав відсутності складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.

08 червня 2021 року ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 203/2122/21 відмовлено у задоволенні скарги на рішення слідчого про відмову у визнанні потерпілим.

30 червня 2021 року ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 203/2264/21 скасовано постанову слідчого від 27 травня 2021 року про закриття кримінального провадження № 0000005 від 05 січня 2021 року; матеріали зазначеного кримінального провадження направлені до Третього слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, для продовження досудового розслідування.

02 серпня 2021 року ОСОБА_1 на адресу директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, Маньковського Д.В. подано запит щодо повідомлення її на адресу електронної пошти про стан проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року після того, як ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 червня 2021 року по справі № 203/2264/21 постанова слідчого про закриття зазначеного кримінального провадження була скасована як незаконна; до теперішнього часу відповіді на зазначений запит ОСОБА_1 не отримано.

25 серпня 2021 року на адресу прокурора Козакевич Ю.О. в інтересах ОСОБА_1 було подано клопотання (вхідний реєстраційний номер Дніпропетровської обласної прокуратури 4470 від 25 серпня 2021 року) про проведення процесуальних дій у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року з метою припинення порушення конвенційних прав ОСОБА_1 на справедливий суд та на ефективний засіб юридичного захисту по зазначеному кримінальному провадженню; вказане клопотання не було розглянуто прокурором Козакевич Ю.О. у відповідності до вимог ч. 1 ст. 220 КПК України, з огляду на що, 30 серпня 2021 року бездіяльність прокурора була оскаржена до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська, за якою 30 серпня 2021 року судом була відкрита справа № 203/3570/21.

03 вересня 2021 року ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 203/2122/21 відмовлено у перегляді за нововиявленими обставинами ухвали Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2021 року по справі № 203/2122/21 щодо відмови у задоволенні скарги на рішення слідчого про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілим у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року.

21 вересня 2021 року ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 203/3570/21 відмовлено у задоволенні скарги на бездіяльність прокурора, яка полягає у нездійсненні процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений КПК строк (щодо проведення прокурором процесуальних дій у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року з метою припинення порушення конвенційних прав ОСОБА_1 на справедливий суд та на ефективний засіб юридичного захисту по зазначеному кримінальному провадженню), у зв`язку із відсутністю у ОСОБА_1 процесуального статусу потерпілого у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року, при цьому, провадження по справі № 203/3570/21 було відкрите судом 31 серпня 2021 року.

За таких вищевикладених обставин, як стверджує позивач, невстановлені до теперішнього часу (через бездіяльність сторони обвинувачення у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року) представники органів державної влади всупереч закону втрутились у здійснення ОСОБА_1 конвенційного права на повагу до її приватного життя, використали її ім`я та персональні данні у прив`язці із невідомим кримінальним провадженням, примусили її до докладання додаткових зусиль задля забезпечення безпеки її майнових прав тощо, що й завдало потерпілій ОСОБА_1 моральну та майнову шкоду, проте, державою Україна не дотримане негативне зобов`язання щодо забезпечення реалізації конвенційного права ОСОБА_1 на ефективний засіб юридичного захисту (кримінально-процесуальний захист потерпілого від злочину) в національних органах та порушено конвенційне право ОСОБА_1 на справедливий суд через наступні протиправні діяння її державних органів: бездіяльність Дніпропетровської обласної прокуратури щодо виконання стосовно ОСОБА_1 завдань кримінального провадження, через що, з порушеннями права ОСОБА_1 на справедливий суд (порушення принципу верховенства права) не забезпечена реалізація ОСОБА_1 її права на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, за захистом якого вона звернулась безпосередньо до Дніпропетровської обласної прокуратури через подання 24 листопада 2020 року належно оформленої заяви про вчинені проти неї кримінальні правопорушення: всупереч вимогам норм ст. 214 КПК України, до Єдиного реєстру досудових розслідувань до теперішнього часу прокуратурою не внесені відповідні відомості та розпочато досудове розслідування за фактом вчинення проти ОСОБА_1 злочинів, передбачених ч. 1 та ч. 2 ст. 384 КК України; за відсутності процесуального реагування процесуального керівника на відмову слідчого у визнанні ОСОБА_1 потерпілою у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року, прокуратура погоджується та бере співучасть у порушенні органом досудового розслідування права ОСОБА_1 на ефективний засіб юридичного захисту як потерпілої від злочинів; відсутність своєчасного належного процесуального керівництва прокуратури досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року дозволяє слідчому органу досудового розслідування приймати незаконні процесуальні рішення (протиправно закривати кримінальне провадження) без жодного реагування зі сторони процесуального керівника, що примушує ОСОБА_1 самостійно скасовувати незаконні рішення слідчого у судовому порядку; зі спливу більш ніж восьми місяців з дня початку досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року процесуальне керівництво прокуратури досудовим розслідуванням у зазначеному кримінальному провадженню не призвело до встановлення осіб, що вчинили проти ОСОБА_1 злочин, передбачений ч. 1 ст. 366 КК України, не забезпечило відшкодування ОСОБА_1 моральної та матеріальної шкоди, завданої вказаним злочином, та не припинило триваюче порушення її конвенційного права на повагу до свого приватного і сімейного життя; прокурор, що здійснює процесуальне керівництво досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року, вчиняє свідому бездіяльність щодо проведення процесуальних дій у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року з метою припинення порушення конвенційних прав ОСОБА_1 на справедливий суд та на ефективний засіб юридичного захисту по зазначеному кримінальному провадженню; рішення службової особи (слідчого) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві (старшого слідчого Третього слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, Мішуровського В.В.), прийнятого з порушеннями права ОСОБА_1 на справедливий суд (порушення принципу верховенства права) та спрямованого на перешкоджання ОСОБА_1 у практичній реалізації її права на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, за захистом якого вона звернулась через подання 24 листопада 2020 року належно оформленої заяви про вчинені проти неї кримінальні правопорушення: за стверджуваного ОСОБА_1 завдання їй моральної та майнової шкоди та набуття нею в силу ч. 2 ст. 55 КПК України прав потерпілої безпосередньо з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення від 23 листопада 2020 року, відмова слідчого у визнані її потерпілою у зазначеному кримінальному провадженні порушила принцип верховенства права, унеможливила реалізацію ОСОБА_1 процесуальних прав потерпілої у зазначеному кримінальному провадженні та порушила право ОСОБА_1 на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі; за відсутності своєчасного процесуального реагування керівника органу досудового розслідування на відмову слідчого у визнанні ОСОБА_1 потерпілою у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року, керівник органу досудового розслідування погоджується та бере співучасть у порушенні слідчим та органом досудового розслідування права ОСОБА_1 на ефективний засіб юридичного захисту як потерпілої від злочинів; відсутність належного процесуального керівництва керівника органу досудового розслідування досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року дозволяє слідчому органу досудового розслідування приймати незаконні процесуальні рішення (протиправно закривати кримінальне провадження) без жодного своєчасного реагування зі сторони керівника органу досудового розслідування, що примушує ОСОБА_1 самостійно скасовувати незаконні рішення слідчого у судовому порядку; бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, та його службової особи (старшого слідчого Третього слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, Мішуровського В.В.) щодо Виконання стосовно ОСОБА_1 завдань кримінального провадження, через що, з порушеннями конвенційного права ОСОБА_1 на справедливий суд (порушення принципу верховенства права), не забезпечена реалізація ОСОБА_1 її права на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі: отримавши 14 квітня 2021 року від ОСОБА_1 під час її допиту у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року в якості свідка повідомлення про вчинення проти ОСОБА_1 злочинів, передбачених ч. 1 та ч. 2 ст. 384 КК України, старшим слідчим Третього слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, Мішуровським В.В., всупереч вимогам норм ст. 214 КПК України, до Єдиного реєстру досудових розслідувань до теперішнього часу не внесені відповідні відомості та не розпочато досудове розслідування за фактом вчинення проти ОСОБА_1 зазначених злочинів; зі спливу більш ніж восьми місяців з дня початку досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року орган досудового розслідування не встановив осіб, що вчинили проти ОСОБА_1 злочин, передбачений ч. 1 ст. 366 КК України, не забезпечив відшкодування ОСОБА_1 моральної та матеріальної шкоди, завданої вказаним злочином, та не припинив триваючого порушення її конвенційного права на повагу до свого приватного і сімейного життя; рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська, якими, з порушенням щодо ОСОБА_1 конвенційного права на справедливий суд (в частині порушення принципу верховенства права, як складової справедливого судового розгляду справи, що стосується кримінально-правових інтересів ОСОБА_1 , як потерпілої від злочинів): остаточно відмовлено ОСОБА_1 у реалізації її права на ефективний засіб юридичного захисту (кримінально-процесуальний захист потерпілого від злочину) в національному органі (в органі досудового розслідування, в прокуратурі та в суді) від порушення, вчиненого особою, яка здійснювала свої офіційні повноваження (за відмови 03 вересня 2021 року у перегляді за нововиявленими обставинами ухвали Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2021 року по справі № 203/2122/21 щодо відмови у задоволенні скарги ОСОБА_1 на рішення слідчого про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілою у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року, судом унеможливлено набуття та реалізацію ОСОБА_1 процесуальних прав потерпілої від злочину, вчиненого проти неї, що розслідується в рамках зазначеного кримінального провадження, унеможливлено отримання відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої злочином, передбаченим ч. 1 ст. 366 КК України, що розслідується у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року, та остаточно створено перешкоди у можливості припинення триваючого порушення її конвенційного права на повагу до свого приватного і сімейного життя в рамках зазначеного кримінального провадження); не розглянуто впродовж розумного строку справедливим судом в рамках справи № 203/3570/21 скаргу, подану в інтересах ОСОБА_1 , на бездіяльність прокурора, яка полягає у нездійсненні процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений КПК строк (щодо проведення прокурором процесуальних дій у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року з метою припинення порушення конвенційних прав ОСОБА_1 на справедливий суд та на ефективний засіб юридичного захисту по зазначеному кримінальному провадженню) та не припинена бездіяльність прокуратора щодо порушення конвенційного права ОСОБА_1 на справедливий суд та на ефективний засіб юридичного захисту по кримінальному провадженню № 0000005 від 05 січня 2021 року.

За таких обставин, на думку позивача, держава Україна (в особі її вищезазначених органів державної влади та їх державних службовців) порушила своє зобов`язання гарантувати ОСОБА_1 її право на повагу до приватного і сімейного життя (декларованого ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод), порушила своє зобов`язання гарантувати ОСОБА_1 її право на ефективний засіб юридичного захисту (декларованого ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод) та порушила своє зобов`язання гарантувати ОСОБА_1 її право на справедливий суд (декларованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод) через вчинення вищевказаних протиправних діянь її національних органів.

Нормативний обов`язок Дніпропетровської обласної прокуратури, старшого групи прокурорів першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань Дніпропетровської обласної прокуратури Козакевич Ю.О., Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, старшого слідчого Третього слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, Мішуровського В.В. та Кіровського районного суду м. Дніпропетровська забезпечити ефективне відновлення та реалізацію конвенційних прав ОСОБА_1 встановлений: нормами ст. З Конституції України, адже утвердження і забезпечення моїх прав і свобод людини є головним обов`язком держави Україна та зазначених прокуратури, органу досудового розслідування та суду, як органів державної/судової влади в Україні; нормами ст. 19 Конституції України, адже зазначені прокуратура та її службові особи, орган досудового розслідування і його службові особи та суд, як органи державної влади в Україні, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України); нормами ч. 1 ст. 9 КПК України, адже зазначені прокуратура та її службові особи, орган досудового розслідування і його службові особи та суд, як орган державної влади в Україні, зобов`язані під час кримінального провадження неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, зокрема, застосовувати кримінальне процесуальне законодавство України та принцип верховенства права з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (ч. 5 ст. 9 та ч. 2 ст. 8 КПК України); нормами ч. 1 ст. 25 КПК України, адже прокурор зазначеної прокуратури (що здійснює процесуальне керівництво досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року) та слідчий зазначеного органу досудового розслідування (що здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року) зобов`язані в межах своєї компетенції вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила; нормами ч. 1 ст. 92 КПК України, адже прокурор зазначеної прокуратури (що здійснює процесуальне керівництво досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року) та слідчий зазначеного органу досудового розслідування (що здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року) зобов`язані довести обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, з метою виконання завдань кримінального провадження; нормами ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, що є частиною національного законодавства України, адже зазначені прокуратура і орган досудового розслідування, як органи державної влади в Україні, зобов`язані забезпечити реалізацію ОСОБА_1 права на повагу до її приватного і сімейного життя через притягнення до кримінальної відповідальності представників органів державної влади, які всупереч закону втрутились у здійснення ОСОБА_1 конвенційного права на повагу до її приватного життя та використали її ім`я та персональні данні у прив`язці до невідомого кримінального провадження № 761/28674/20, по якому 25 вересня 2020 року слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва Мєлєшак О.В. розглядалось клопотання про арешт тимчасово вилученого майна; нормами ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, що є частиною національного законодавства України, адже зазначені прокуратура, орган досудового розслідування та суд, як органи державної влади в Україні, зобов`язані забезпечити реалізацію ОСОБА_1 права на справедливий суд через дотримання процедур у кримінальному провадженні та забезпечення справедливого розгляду справи відносно прав ОСОБА_1 , порушених внаслідок злочинів, з дотриманням принципу верховенства права, з метою притягнення до кримінальної відповідальності представників органів державної влади, які всупереч закону втрутились у здійснення ОСОБА_1 конвенційного права на повагу до її приватного життя та використали її ім`я та персональні данні у прив`язці до невідомого кримінального провадження № 761/28674/20, по якому 25 вересня 2020 року слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва Мєлєшак О.В. розглядалось клопотання про арешт тимчасово вилученого майна; нормами ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, що є частиною національного законодавства України, адже зазначені прокуратура, орган досудового розслідування та суд, як органи державної влади в Україні, при порушенні конвенційного права ОСОБА_1 на повагу до її приватного і сімейного життя (що порушене через протиправне використання ім`я та персональних даних ОСОБА_1 у прив`язці до невідомого кримінального провадження № 761/28674/20) зобов`язані здійснити ефективні заходи для практичної реалізації ОСОБА_1 її права на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, зокрема, через: внесення у відповідності до вимог КПК України до Єдиного реєстру досудових розслідувань прокуратурою та органом досудового розслідування відповідних відомостей про злочини, вчинені проти ОСОБА_1 ; проведення досудового розслідування з метою відновлення прав ОСОБА_1 , порушених у зв`язку із вчиненими проти неї злочинами; забезпечення практичної реалізації ОСОБА_1 прав потерпілого у кримінальному провадженні та, за дотримання відповідних кримінальних процедур, надати ОСОБА_1 ефективний засіб юридичного захисту в зазначених органах під час роздування злочинів, вчинених проти ОСОБА_1 ; забезпечення судового захисту прав ОСОБА_1 , порушених у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року при відмові слідчого у визнанні ОСОБА_1 потерпілою у вказаному кримінальному провадженні та вчиненні прокурором бездіяльності щодо розгляду у відповідності до вимог КПК України клопотання про проведення процесуальних дій у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року з метою припинення порушення конвенційних прав ОСОБА_1 на справедливий суд та на ефективний засіб юридичного захисту по зазначеному кримінальному провадженню; настановами, викладеними у справі «Пантелеєнко проти України» (рішення від 29 червня 2006 року), що за нормами ч. 2 ст. 8, ч. 5 ст. 9 КПК України мали бути використані відповідачами під час застосування кримінального процесуального законодавства України щодо ОСОБА_1 , в яких ЄСПЛ зазначив, що засіб юридичного захисту порушеного права має бути ефективним, як на практиці, так і за законом; настановами, викладеними у справі «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року), що за нормами ч. 2 ст. 8, ч. 5 ст. 9 КПК України мали бути використані відповідачами під час застосування кримінального процесуального законодавства України щодо ОСОБА_1 , в якому ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування; таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту; протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права; настановами, викладеними у справі «Тершана проти Албанії» (рішення від 04 серпня 2020 року, заява № 48756/14), що за нормами ч. 2 ст. 8, ч. 5 ст. 9 КПК України мали бути використані відповідачами під час застосування кримінального процесуального законодавства України щодо ОСОБА_4 , в якому ЄСПЛ вказав, що держава завжди відповідальна за розслідування злочинів та її позитивний обов`язок розслідувати вже вчинені злочини має абсолютний характер без жодних умовностей.

Порушення Дніпропетровською обласною прокуратурою, старшою групи прокурорів першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань Дніпропетровської обласної прокуратури Козакевич Ю.О., Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, старшим слідчим Третього слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у м. Полтава, Мішуровським В.В. та Кіровським районним судом м. Дніпропетровська, як стверджує позивач, вищеперелічених нормативних вимог при здійсненні процедур під час реагування на заяви ОСОБА_1 від 23 листопада 2020 року та від 14 квітня 2021 року про вчинені проти неї кримінальні правопорушення (якими було порушене конвенційне право ОСОБА_1 на повагу до свого приватного і сімейного життя, що завдало ОСОБА_1 моральної та матеріальної шкоди) та при здійсненні процедур у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року (остаточна відмова у визнанні ОСОБА_1 потерпілою у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року унеможливила гіпотетичне відшкодування ОСОБА_1 завданої злочином моральної та матеріальної шкоди, відновлення порушеного конвенційного права ОСОБА_1 на повагу до свого приватного і сімейного життя та реалізацію ОСОБА_1 конвенційного права на ефективний кримінально-процесуальний засіб юридичного захисту в національному органі, становить ознаку протиправності бездіяльності зазначених суб`єктів при здійсненні ними їх офіційних повноважень, що, за нормами законодавства України, є єдиними органами держави Україна, правомочними (у відповідності до вимог КПК України) здійснити реалізацію ОСОБА_1 її конвенційних прав під час здійснення процедур в рамках кримінального провадження № 0000005 від 05 січня 2021 року та здійснити ефективний захист прав, свобод та інтересів ОСОБА_1 від злочинів.

З урахуванням норм ч. 1 ст. 170 ЦК України, вказані протиправні діяння відповідачів (що здійснювали свої офіційні повноваження як органи державної влади в межах їх компетенції та безпосередньо порушили конвенційне право ОСОБА_1 на справедливий суд та ефективний засіб юридичного захисту) щодо дотримання правил судової процедури стосовно ОСОБА_1 у сфері кримінально-правових відносин, спричинили порушення державою Україна конвенційного права ОСОБА_1 на справедливий суд (передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод), конвенційного права ОСОБА_1 на ефективний засіб юридичного захисту (передбаченого ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод) та унеможливили реалізацію ОСОБА_1 права на повагу до її приватного і сімейного життя (декларованого ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод), що завдало їй моральної шкоди та, в силу ст. З Конституції України (держава відповідає перед людиною за свою діяльність), обумовило виникнення у держави Україна цивільного обов`язку відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди, завданої внаслідок вищезазначених порушень її конвенційних прав через протиправні діяння зазначених суб`єктів під час здійснення кримінальних процедур стосовно вчинених проти ОСОБА_1 , на її думку, злочинів.

Враховуючи правову природу письмових повідомлень ОСОБА_1 від 23 листопада 2020 року та від 14 квітня 2021 року щодо вчинених проти неї злочинів та відсутність спору відносно правильного тлумачення чи та застосування національного законодавства України при вирішенні аналогічної категорії кримінальних справ, презумується, як стверджує позивач, наявність у ОСОБА_1 правового інтересу, підкріпленого законодавством України, щодо справедливого вирішення національними органами її звернень про вчинені проти неї кримінальні правопорушення із практичною реалізацією її права на ефективний засіб юридичного захисту та відновленням її порушених прав, що полягав: у законному/виправданому очікуванні ОСОБА_1 ефективної реалізації через належні судові процедури її конвенційного права на повагу до свого приватного і сімейного життя, гарантованого їй державою Україна у ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вчиненими проти ОСОБА_1 злочинами порушене її конвенційне право на повагу до приватного і сімейного життя, гарантоване ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (представники органів державної влади, на думку позивача, всупереч закону втрутились у здійснення ОСОБА_1 конвенційного права на повагу до її приватного життя, використали її їм`я та персональні данні у прив`язці до невідомого кримінального провадження, примусили її до докладання додаткових зусиль задля забезпечення безпеки її майнових прав тощо), та завдана моральна та матеріальна шкода, проте, відновлення порушених прав ОСОБА_1 можливе виключно національними органами України, які здійснюють свої офіційні повноваження прокуратури, органу досудового розслідування та суду, через встановлення та притягнення в рамках кримінальних процедур до кримінальної відповідальності осіб, що вчинили злочини проти ОСОБА_1 , і отримання ОСОБА_1 , як потерпілої від злочинів, справедливої сатисфакції відшкодування завданої їй злочином шкоди за порушення її прав; у законному/виправданому очікуванні ОСОБА_1 ефективної реалізації через належні судові процедури її права на ефективний засіб юридичного захисту, гарантованого їй державою Україна у ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, - вчиненими проти ОСОБА_1 злочинами порушене її конвенційне право на повагу до приватного і сімейного життя, гарантоване ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (представники органів державної влади всупереч закону втрутились у здійснення ОСОБА_1 конвенційного права на повагу до її приватного життя, використали її ім`я та персональні данні у прив`язці до невідомого кримінального провадження, примусили її до докладання додаткових зусиль задля забезпечення безпеки її майнових прав тощо), та завдана моральна та матеріальна шкода, проте, відновлення порушених прав ОСОБА_1 можливе лише за наслідками належних кримінальних процедур в рамках кримінального провадження, по якому ОСОБА_1 має процесуальний статус потерпілого із відповідними правами, якого ОСОБА_1 було протиправно остаточно позбавлена у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року через вищезазначені протиправні діяння відповідачів за цим позовом; у законному/виправданому очікуванні ОСОБА_1 ефективної реалізації через належні судові процедури її права на справедливий суд, гарантованого їй державою Україна у ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, - за незаконної бездіяльності прокуратури та органу досудового розслідування щодо розгляду у відповідності до вимог КПК України повідомлень ОСОБА_1 від 23 листопада 2020 року та від 14 квітня 2021 року щодо вчинених проти неї злочинів (що порушило право ОСОБА_1 на належну правову процедуру), за протиправної відмови органу досудового розслідування у визнанні ОСОБА_1 потерпілою у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року (що порушило право ОСОБА_1 на справедливий розгляд справи за дотримання принципу верховенства права), суд не розглянув справедливо з дотриманням принципу верховенства права кримінальні справи № 203/2122/21 та № 203/2264/21 за скаргою ОСОБА_1 на рішення слідчого щодо відмови у визнанні її потерпілою у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року, що призвело до остаточного порушення національними органами України конвенційних прав ОСОБА_1 на ефективний засіб юридичного захисту та на повагу до свого приватного і сімейного життя, а також не розглянув справедливо упродовж розумного строку справу № 203/3570/21 скаргу, подану в інтересах ОСОБА_1 , на бездіяльність прокурора, яка полягає у нездійсненні процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений КПК строк (щодо проведення прокурором процесуальних дій у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року з метою припинення порушення конвенційних прав ОСОБА_1 на справедливий суд та на ефективний засіб юридичного захисту по зазначеному кримінальному провадженню) та не припинив бездіяльність прокуратора щодо порушення конвенційного права ОСОБА_1 на справедливий суд та на ефективний засіб юридичного захисту по кримінальному провадженню № 0000005 від 05 січня 2021 року.

Враховуючи, що невідновлення порушеного права ОСОБА_1 на повагу до її приватного і сімейного життя, невідновлення порушеного конвенційного права ОСОБА_1 на справедливий суд, а також фактичне порушення національними органами України конвенційних прав ОСОБА_1 на ефективний засіб юридичного захисту перебуває у виключній площині компетенцій національних органів України, вищеописані делікти відповідачів за цим позовом призвели, як стверджує позивач, до порушення державою Україна вищезазначених конвенційних прав ОСОБА_1 і завдали їй моральної шкоди: факт завдання ОСОБА_1 шкоди за участю відповідачів: саме невиконання зазначеними національними органами держави Україна їх нормативних обов`язків належного виконання завдань кримінального провадження з метою ефективного захисту прав ОСОБА_1 від кримінальних правопорушень обумовило порушення легітимного інтересу ОСОБА_1 щодо справедливого, неупередженого та своєчасного захисту її прав під час здійснення процедур у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року: Дніпропетровська обласна прокуратура в особі її посадовців не відкрила своєчасно кримінальне провадження за заявою ОСОБА_1 про кримінальне правопорушення від 23 листопада 2020 року, що було вчинене безпосередньо проти неї за ознаками злочинів, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 1 та ч. 2 ст. 384 КК України; відсутність ефективного процесуального керівництва прокуратури у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року призвела до неможливості реалізації ОСОБА_1 її процесуальних прав потерпілого у вказаному кримінальному провадженні, відсутності до теперішнього часу дієвого захисту прав ОСОБА_1 від вчинених проти неї кримінальних правопорушень, триваючого з 25 вересня 2020 року порушення конвенційного права ОСОБА_1 на повагу до приватного і сімейного життя, та неодноразових порушень конвенційних прав ОСОБА_1 на справедливий суд та на ефективний засіб юридичного захисту (зазначені обставини підтверджені ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року по справі № 201/11903/20 щодо незаконності бездіяльності прокуратури відносно своєчасного прийняття належних процесуальних рішень за заявою ОСОБА_1 від 23 листопада 2020 року, копія якої додана до цієї позовної заяви; ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 червня 2021 року по справі № 203/2264/21 щодо незаконності закриття 27 травня 2021 року слідчим під процесуальним керуванням прокуратури кримінального провадження № 0000005 від 05 січня 2021 року; фактом свідомої бездіяльності прокурора Козакевич Ю.О. щодо розгляду та задоволення клопотання від 25 серпня 2021 року про проведення процесуальних дій у кримінальному провадженні №0000005 від 05 січня 2021 року з метою припинення порушення конвенційних прав ОСОБА_1 на справедливий суд та на ефективний засіб юридичного захисту по зазначеному кримінальному провадженню; ТУ Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві, в особі її посадовців не забезпечило ОСОБА_5 в рамках кримінального провадження № 0000005 від 05 січня 2021 року ефективний засіб юридичного захисту від вчинених проти неї кримінальних правопорушень за ознаками злочинів, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 1 та ч. 2 ст. 384 КК України (зазначені обставини підтверджені: фактом відсутності встановлення, зі спливу більш ніж восьми місяців з дня початку досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року, органом досудового розслідування осіб, що вчинили проти ОСОБА_1 злочин, передбачений ч. 1 ст. 366 КК України; фактом відсутності відшкодування ОСОБА_1 моральної та матеріальної шкоди, завданої вказаним злочином; фактом відсутності припинення триваючого з 25 вересня 2020 року порушення конвенційного права ОСОБА_1 на повагу до свого приватного і сімейного життя; фактом відсутності внесення слідчим до Єдиного реєстру досудових розслідувань відповідних відомостей та початку досудове розслідування за фактом вчинення проти ОСОБА_1 злочинів, передбачених ч. 1 та ч. 2 ст. 384 КК України, повідомлення про вчинення яких слідчий отримав від ОСОБА_1 14 квітня 2021 року під час її допиту у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року в якості свідка, та унеможливило реалізацію ОСОБА_1 її процесуальних прав потерпілого у вказаному кримінальному провадженні (зазначена обставина підтверджується фактом винесення слідчим постанови від 16 квітня 2021 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілою у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року, що порушило конвенційні права ОСОБА_1 на справедливий суд та на ефективний засіб юридичного захисту; фактом свідомої бездіяльності слідчого щодо виконання стосовно ОСОБА_1 завдань кримінального провадження у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року з метою припинення порушення конвенційного права ОСОБА_1 на права на повагу до свого приватного і сімейного життя та незабезпечення ОСОБА_1 реалізації її конвенційного права на ефективний засіб юридичного захисту по зазначеному кримінальному провадженню з огляду на відсутність належних процесуальних рішень за заявою ОСОБА_1 від 14 квітня 2021 року про вчинені проти неї кримінальні правопорушення за ознаками злочинів, ч. 1 та ч. 2 ст. 384 КК України, що наявна в протоколі допиту ОСОБА_1 як свідка від 14 квітня 2021 року; Кіровський районний суд м. Дніпропетровська, за порушення національними органами України (слідчим Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, та прокурором Дніпропетровської обласної прокуратури) під час здійснення ними офіційних повноважень щодо здійснення процедур по кримінальному провадженні №0000005 від 05 січня 2021 року конвенційного права ОСОБА_1 на справедливий суд та на ефективний засіб юридичного захисті по зазначеному кримінальному провадженню, остаточно відмовив ОСОБА_1 у реалізації її права на ефективний засіб юридичного захист (кримінально-процесуальний захист потерпілого від злочину) в національному органі (в органі досудового розслідування) порушення, вчиненого особою, яка здійснювала свої офіційні повноваження; унеможливлено набуття та реалізацію ОСОБА_1 процесуальних прав потерпілої від злочину, вчиненого проти неї, що розслідується в рамках зазначеного кримінального провадження, унеможливлено отримання відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої злочином, передбаченим ч. 1 ст. 366 КК України, що розслідується у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року, та остаточно, на думку позивача, створено перешкоди у можливості припинення триваючого порушення її конвенційного права на повагу до свого приватного і сімейного життя в рамках зазначеного кримінального провадження, а також порушив конвенційне право ОСОБА_1 на справедливий суд; розмір шкоди, завданої ОСОБА_1 внаслідок порушення її конвенційних прав: визначений розмір грошового відшкодування завданої ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 400 000 гривень (що розрахований на підставі настанов прецедентних рішень ЄСПЛ у справі «Скордіно проти Італії» (№ 1) від 29. Березня 2006 року, № 36813/97, пп. 203-204, у справі «Вассерман проти Росіі» (№ 2) від 10 квітня 2008 року, № 21071/05, пп. 49-51, та у справі «Abdulaziz, Cabales and Balkandali v. UK» від 28 травня 1985 року (Series A №94, п.96), що є джерелом права в Україні за нормами ч. 4 ст. 10 ЦПК України) відповідає висновкам п. 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16, грунтується на презумпції наявності моральних страждань ОСОБА_1 від вчиненої проти неї діяннями відповідачів сукупності порушень прав і свобод визначених в розділі І Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантії дотримання яких надані державою Україна у ст.1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та: відповідає вимогам розумності і справедливості (відповідачі своїми протиправними діяннями порушили декілька конвенційних прав ОСОБА_1 та не відновили їх негайно без невиправданих зволікань); враховує ступінь вини завдавачів шкоди (дотримання конвенційних прав ОСОБА_1 на справедливий суд та на ефективний засіб юридичного захисту під час відправлення судових процедур по кримінальному провадженню № 0000005 від 05 січня 2021 року було повністю у площині відповідальності відповідачів2-6, якого вони не дотримали); враховує характер і серйозність порушень конвенційних прав ОСОБА_1 (в сенсі настанов прецедентного рішення ЄСПЛ у справі «Т.М. and CM, у. Moldova», від 28 січня 2014 року, що є джерелом права в Україні за нормами ч.4 ст.10 ЦПК України, свідоме порушення відповідачами конвенційних прав ОСОБА_1 під час відправлення судових процедур по кримінальному провадженню № 0000005 від 05 січня 2021 року, що мала вирішальне підвищене соціальне значення для позивача, свідчить про очевидне нехтування національними органами держави Україна під час виконання ними офіційних повноважень дотриманням негативного обов`язку держави Україна стосовно позивача під час відправлення судових процедур по зазначеному кримінальному провадженню); залежить від глибини та тривалості спричинених ОСОБА_1 фізичних і душевних страждань (за порушення особами, не встановленими до теперішнього часу з вини відповідачів, конвенційного права на повагу до свого приватного і сімейного життя, відповідачі, відмовивши у визнані ОСОБА_1 потерпілою у кримінальному провадженні, остаточно унеможливили захист ОСОБА_1 її порушеного права під час процедур по кримінальному провадженню № 0000005 від 05 січня 2021 року, що завдало ОСОБА_1 глибокі фізичні та душевні страждання та викликало почуття емоційної пригніченості у зв`язку із неможливістю отримати нею у відповідному національному органі ефективний засіб юридичного захисту у розумний строк); враховує, що інтенсивність постійних, більш, ніж десятимісячних, моральних страждань та емоційної пригніченості ОСОБА_1 є такою, щоб «виправдати присудження компенсації за моральну шкоду» (в сенсі настанов прецедентного рішення ЄСПЛ у справі «Silver v. UK» від 24 жовтня 1983 року ECHR, (Ser. A), 6 EHRJR. 62, п.10, що є джерелом права в Україні за нормами ч. 4 ст. 10 ЦПК України); враховує, що триваючий характер завданої шкоди (кримінальне провадження № 0000005 від 05 січня 2021 року стосувалось захисту конвенційного права ОСОБА_1 на повагу до свого приватного і сімейного життя та своєчасне, ефективне та справедливе здійснення процедур по зазначеному кримінальному провадженню мало для ОСОБА_1 вирішальне підвищене соціальне значення, адже її чесне ім`я та бездоганна ділова репутація невиправдано тривалий час незаконно пов`язані із невідомими кримінальним провадженням, що порушує легітимні інтереси ОСОБА_1 через свідоме порушення відповідачами прав ОСОБА_1 під час відправлення судових процедур по кримінальному провадженню № 0000005 від 05 січня 2021 року) унеможливлює повернення до ситуації, що існувала до порушення, та обумовлює єдину вимогу, що може бути заявлена позивачем, справедливе відшкодування, тобто, грошове відшкодування (в сенсі настанов прецедентного рішення ЄСПЛ у справі «Konig v. Germany» від 10 березня 1980 року, ECHR (Ser.A.) 2 EHRR 469, п. 15, що є джерелом права в Україні за нормами ч. 4 ст. 10 ЦПК України); враховує завданий ОСОБА_1 невідновлюваний психологічний збиток (в сенсі настанов прецедентного рішення ЄСПА у спрайі Aydin v. Turkey від 25 вересня 1997 року); дистрес (в сенсі настанов прецедентного рішення ЄСПЛ у справі «Hokkanen v. Finland» від 23 вересня 1994. року, ECHR, (Ser. А), п.44, що є джерелом права в Україні за нормами ч. 4 ст. 10 ЦПК України); відчуття розчарування від стану відправлення правосуддя в Україні (в сенсі настанов прецедентного рішення ЄСПЛ у справі «Уan Der Leer v. The Netherlands» від 21 лютого 1990 року, ECHR (Ser. А.), п.170, що є джерелом права в Україні за нормами ч. 4 ст.10 ЦПК України); реальний ризик втрати репутації (в сенсі настанов прецедентного рішення ЄСПЛ у справі «Sakik v. Turkey» від 26 листопада 1997 року, 26 EHRR 662, що є джерелом права в Україні за нормами ч. 4 ст. 10 ЦПК України); приниження (в сенсі настанов прецедентного рішення ЄСПЛ у справі «Young, James and Webster v. UK» від 18 жовтня 1982 року, що є джерелом права в Україні за нормами ч. 4 ст. 10 ЦПК України), тривожність (в сенсі настанов прецедентного рішення ЄСПЛ у справі «Lopez Ostra v. Spain» від 09 грудня 1994 року, ECHR (Ser. A.) №303C, що є джерелом права в Україні за нормами ч. 4 ст. 10 ЦПК України), відчуття несправедливості (в сенсі настанов прецедентного рішення ЄСПЛ у справі «Devlin v. UK» від 30 жовтня 2001 року, 34 EHRR 43, що є джерелом права в Україні за нормами ч. 4 ст. 10 ЦПК України); враховує відсутність спору відносно правильного тлумачення чи застосування національного законодавства України при вирішенні правового питання щодо виникнення у особи прав потерпілого у кримінальному провадженні з моменту подання нею заяви про вчинене проти неї кримінальне правопорушення (що свідчить про відсутність будь-яких перешкод для відповідачів для належного своєчасного захисту конвенційних прав ОСОБА_1 , відправлення судових процедур по кримінальному провадженню № 0000005 від 05 січня 2021 року та вчинення ними свідомого порушення ними гарантій, наданих ОСОБА_1 державою Україна у ст. 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свободу, через відчуття безкарності за зухвале нехтування конвенційними правами людини та невиконання завдань кримінального провадження стосовно ОСОБА_1 ); факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди: за нормами ч. 6 ст. 1176, ч. 1 ст. 1173 ЦК України саме держава Україна має відшкодувати моральну шкоду, завдану ОСОБА_1 незаконними діяннями національних органів державної влади під час здійснення ними своїх офіційних повноважень, адже належне виконання щодо ОСОБА_1 завдань кримінального провадження було нормативним обов`язком відповідачів, якого вони не виконали, не забезпечивши ОСОБА_1 ефективний засіб юридичного захисту під час здійснення процедур по кримінальному провадженню № 0000005 від 05 січня 2021 року, та саме допущені відповідачами щодо своєчасного та ефективного розслідування злочинів, вчинених проти ОСОБА_1 , обумовили порушення конвенційних прав ОСОБА_1 та не виконання державою Україна негативного зобов`язання відносно забезпечення такої діяльності своїх національних органів, в рамках якої відповідачі не вчиняли б порушень конвенційних прав ОСОБА_1 та не завдавали б позивачеві моральної шкоди в розмірі 400 000 гривень.

Моральна шкода, завдана ОСОБА_1 внаслідок вищезазначених порушень її конвенційних прав полягає у глибоких душевних стражданнях, емоційній пригніченості та у приниженні її честі, гідності та ділової репутації яких вона зазнала у зв`язку із вищеописаними протиправними діяннями відповідачів з цим позовом: ОСОБА_1 звернулась у відповідності до законодавства України до належного національного органу держави Україна за захистом її порушеного основоположного права людини, проте, держава Україна в особі Дніпропетровської обласної прокуратури і її посадових осіб, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, і його посадових осіб, та Кіровського районного суду м. Дніпропетровська не тільки не відновила зазначене порушене конвенційне право ОСОБА_1 та не забезпечила реалізацію ОСОБА_1 права на ефективний засіб юридичного захисту у відповідних національних органах, а й сама порушила конвенційне право ОСОБА_1 на справедливий суд, вчинивши принижуюче позбавлення ОСОБА_1 можливості отримати практичну ефективну реалізацію та захист її прав і свобод, визначених в розділі І Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантії дотримання яких держава Україна надала у ст. 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Вищезазначене порушення конвенційних прав ОСОБА_1 , вчинене, на думку позивача, національними органами України під час виконання ними їх офіційних повноважень, обумовило не тільки значні матеріальні витрати ОСОБА_1 та порушення її нормальних життєвих зв`язків, а й вимагала від позивача додаткових зусиль для організації її життя, призвела до тривалої постійної моральної пригніченості та емоційної напруги, погіршення відносин з оточуючими людьми та моральних страждань від вчинених службовими особами органів державної влади при здійсненні ними їх повноважень стосовно ОСОБА_1 несправедливості, що негативно вплинула на її емоційний стан та загальний стан здоров`я.

Враховуючи, що у прецедентному рішенні «Abdulaziz, Cabales and Balkandali v. UK» від 28 травня 1985 року (Series А №94, п.96) ЄСПЛ зазначив, що «деякі форми моральної шкоди, включаючи емоційну пригніченість, за їх природою не завжди можуть бути підтверджені якимись доказами», з урахуванням вищезазначених обставин завдання мені державою Україна моральної шкоди, відповідно до норм ст. 23, ч. 2 ст. 230, ч. 1 ст. 1167 ЦК України, ОСОБА_1 , як особа, конвенційні права якої порушені у зв`язку із невідновленням державою Україна її порушеного конвенційного права на повагу до її приватного і сімейного життя, невідновленням державою Україна порушеного конвенційного права на справедливий суд, а також через фактичне порушення національними органами України конвенційних прав ОСОБА_1 на ефективний засіб юридичного захисту, має право на відшкодування завданої їй державою Україна моральної шкоди, при цьому, вважає, що грошове відшкодування моральної шкоди у розмірі 400 000 гривень буде адекватним відшкодуванням завданої ОСОБА_1 державою Україна моральної шкоди, та спосіб захисту порушених прав ОСОБА_1 , який позивач просить суд визначити у рішенні, передбачений п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України і полягає у відшкодуванні завданої ОСОБА_1 моральної шкоди.

Завдання ОСОБА_1 вищезазначеної моральної шкоди у розмірі 400 000 гривень причинно- наслідково обумовлено порушенням конвенційних прав ОСОБА_1 під час недотримання судових процедур щодо розгляду у відповідності до КПК України повідомлень ОСОБА_1 від 23 листопада 2020 року та від 14 квітня 2021 року щодо вчинених проти неї злочинів та порушення національними органами України конвенційних прав ОСОБА_1 на ефективний засіб юридичного захисту та спричинено безпосередньо з вини національних органів держави Україна (через вищезазначену протиправну бездіяльність Дніпропетровської обласної прокуратури та її посадових осіб; вищезазначені протиправні рішення службової особи (слідчого) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаву у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року; вищезазначену протиправну бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року; вищезазначені протиправні рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська), що були нормативно зобов`язані забезпечити ОСОБА_1 надані державою Україна гарантії дотримання її конвенційних прав.

З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги положення ст. З Конституції України, держава відповідає перед людиною за свою діяльність, з огляду на що, враховуючи норми ч. 1 ст. 1174 ЦК України, держава Україна має дотриматись свого позитивного зобов`язання, передбаченого вимогами ст. 1 та ст. 41 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та відшкодувати ОСОБА_1 в повному обсязі завдану шкоду, при цьому, з урахуванням норм ч. 2 ст. 48 ЦПК України, держава Україна може бути самостійним відповідачем у цивільному процесі та її інтереси в Жовтневому районному суді м. Дніпропетровська під час розгляду цього позову (з урахуванням приписів п. 4, п. 54-1 ч. З Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою КМ України від 02 липня 2014 року №228) може представляти Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) як територіальний орган Міністерства юстиції України.

Враховуючи, що вищеописані порушення конвенційних прав ОСОБА_1 вчинені безпосередньо Дніпропетровською обласною прокуратурою та її службовою особою ОСОБА_2 (яка здійснює процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року), Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві та її службовою особою ОСОБА_3 (який здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року) та Кіровським районним судом м. Дніпропетровська, зазначені суб`єкти мають виступити співвідповідачами за цим позовом. Заходи досудового врегулювання спору не проводилися, заходи забезпечення доказів або позову до подання цієї позовної заяви не здійснювалися.

Отже, позивач ставить питання про стягнення з держави Україна на користь ОСОБА_1 в якості відшкодування моральної шкоди, завданої їй внаслідок порушення державою Україна її конвенційних прав при незаконній бездіяльності та винесенні незаконних рішень органу, що здійснює досудове розслідування, прокуратури та суду, що не забезпечили ефективний захист конвенційного права ОСОБА_1 на повагу до її приватного і сімейного життя та порушили конвенційне право ОСОБА_1 на справедливий суд, грошову суму в розмірі чотириста тисяч гривень, що розраховується як арифметична сума наступного: 100 000 гривень - грошове відшкодування приниження честі, гідності, ділової репутації, спричинених душевних страждань та емоційної пригніченості, завданих ОСОБА_1 у зв`язку із протиправним використанням її ім`я та персональних даних у кримінальному провадженні, процесуальне питання по якому вирішувалось у Шевченківському районному суді м. Києва в рамках кримінальної справи № 761/28674/20, що, з урахуванням відмови держави Україна (в особі національних органів: Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, Дніпропетровської обласної прокуратури, Кіровського районного суду м. Дінпропетровська) у визнанні ОСОБА_1 потерпілою у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року, обумовило порушення зобов`язання держави Україна гарантувати ОСОБА_1 право на повагу до приватного і сімейного життя; 100 000 гривень - грошове відшкодування душевних страждань та емоційної пригніченості, завданих ОСОБА_1 у зв`язку із незабезпеченням державою Україна можливості отримання ОСОБА_1 в національних органах (в Територіальному управлінні Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, Дніпропетровській обласній прокуратурі, Кіровському районному суді м. Дінпропетровська) ефективного засобу юридичного захисту (кримінально-правового) її конвенційного права на повагу до її приватного і сімейного життя, що, з огляду на відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілою у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року, обумовило порушення зобов`язання держави Україна гарантувати ОСОБА_1 право на ефективний засіб юридичного захисту; 100 000 гривень - грошове відшкодування душевних страждань та емоційної пригніченості, завданих ОСОБА_1 у зв`язку із протиправним недотриманням національними органами України (Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, та Дніпропетровською обласною прокуратурою) правил судової процедури стосовно розгляду заяв ОСОБА_1 про вчинені проти неї кримінальні правопорушення, унеможливлення національними органами України (Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, Дніпропетровською обласною прокуратурою та Кіровським районним судом м. Дінпропетровська) реалізації ОСОБА_1 прав потерпілого у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року, та незабезпеченням національним органом України (Кіровським районним судом м. Дінпропетровська) справедливого розгляду упродовж розумного строку розгляду справ за скаргами ОСОБА_1 , що обумовило порушення зобов`язання держави Україна гарантувати ОСОБА_1 право на справедливий суд; 100 000 гривень - грошове відшкодування приниження честі, гідності та емоційної пригніченості, завданих ОСОБА_1 у зв`язку із унеможливленням державою Україна реалізації ОСОБА_1 ефективного засобу юридичного захисту (кримінально-правового) її конвенційного права на повагу до її приватного і сімейного життя, що вчинене національними органами України (Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, Дніпропетровською обласною прокуратурою та Кіровським районним судом м. Дінпропетровська) через відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілою у кримінальному провадженні № 0000005 від 05 січня 2021 року, що, внаслідок не забезпечення ОСОБА_1 можливості отримати в національному органі (Територіальному управлінні Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, Дніпропетровській обласній прокуратурі, Кіровському районному суді м. Дінпропетровська) ефективну реалізацію її конвенційного права на ефективний засіб юридичного захисту та недодержання в національних органах (Територіальному управлінні Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, Дніпропетровській обласній прокуратурі, Кіровському районному суді м. Дінпропетровська) конвенційного права ОСОБА_1 на справедливий суд, порушило зобов`язання держави Україна поважати її права людини, гарантії безумовного дотримання яких надані державою Україна у ст. 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Внаслідок довготривалого правового вирішення такої проблеми відбулася її ізольованість від активного суспільного життя, від повноцінних соціальних контактів, від можливості оволодіти професійним опитом і налагодженням особистого життя. Внаслідок допущених відносно неї порушень зі сторони відповідачів, правоохоронних органів в її житті виникли значні перешкоди можливостям активної та повноцінної життєдіяльності, якими були обумовлені тривалі негативні зміни психоемоціональної та соціальної сфер її існування, в результаті чого їй були спричинені інтенсивні негативні психоемоціональні переживання, тобто моральні страждання.

Отже позивачу завдана значна моральна шкода, йому спричинені душевні страждання, відповідачі відшкодовувати її відмовилися. Вважає такі дії відповідачів не законними, просила стягнути з відповідачів зазначену моральну шкоду, в добровільному порядку питання не вирішене, виник спір і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 56 Конституції України Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 121 Конституції України передбачено, що прокуратура України становить єдину систему, на яку покладаються: 1) підтримання державного обвинувачення в суді і представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом; 3) нагляд за додержанням законів органами, які проводять оперативно - розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство; 4) нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах. Відповідно до статті 3 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що повноваження прокурорів, організація, засади та порядок діяльності прокуратури визначаються Конституцією України, цим Законом, іншими законодавчими актами. Органи прокуратури у встановленому порядку в межах своєї компетенції вирішують питання, що випливають із загальновизначених норм міжнародного права, а також укладених Україною міжнародних договорів.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, діяльність органів прокуратури спрямована на всемірне утвердження верховенства закону, зміцнення правопорядку і має своїм завданням захист від неправомірних посягань, зокрема, гарантованих Конституцією, іншими законами України та міжнародними правовими актами соціально - економічних, політичних, особистих прав і свобод людини та громадянина. Боротьба зі злочинами та іншими правопорушеннями, що посягають на честь, гідність, життя та здоров`я, власність громадян та юридичних осіб, є однією з основних функцій держави. Успішність такої боротьби значною мірою залежить від ефективної діяльності, спеціально уповноважених на те органів прокуратури. Саме тому, що ця боротьба повинна вестися не довільними, а лише законними методами, - Конституцією України, на прокуратуру покладено функцію нагляду за додержанням законів органами, які проводять дізнання, досудове слідство. При цьому прокурор зобов`язаний сприяти розкриттю злочинів, захисту особи, її прав, свобод, власності, виконанню вимог закону про невідворотність відповідальності за вчинений злочин.

У відповідності до статті 30 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює нагляд за додержанням законів при проведенні досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням. Повноваження прокурора при здійсненні нагляду за додержанням законів органами, що здійснюють досудове розслідування, визначаються кримінальним процесуальним законодавством. Прокурор має право в необхідних випадках доручити керівникам органів досудового розслідування, внутрішніх справ, національної безпеки проведення у підвідомчих їм підрозділах перевірок з метою усунення порушень та забезпечення повторного розкриття діянь, що містять ознаки кримінального правопорушення.

У своїй позовній заяві, ОСОБА_1 посилається на частину 54-1 статті З Постанови Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 228 «Про затвердження Положення про Міністерство юстиції України», згідно якої Міністерство юстиції України бере участь у справах, діє в судах України від імені та в інтересах держави у випадках, передбачених законом, зокрема через територіальні органи Міністерства юстиції України.

Статтею 19 Конституції України, передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб« що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2, частини першої статті 170 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно частини четвертої статті 58 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), Держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника.

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167, 174 ЦК України, доказуванню підлягає наступне: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювана шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.

У пункті 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі 242/4741/16-ц зазначено, що держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.

Також, згідно пункту 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц зроблено висновок про те, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, зокрема представляти державу в суді.

Отже, держава бере участь у траві як відповідач через відповідні органи державної влади, діями якого завдано шкоду. У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (що узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду у Постанові від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, а також Постановою Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц).

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що при застосуванні статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади вимогам закону чи іншого нормативного акта; факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі.

За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Також, згідно Постанови Великої Палати Верховного Суду України від 12 березня 2019 року, у справі № 920/715/17, статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними та передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності.

Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, доказування усіх перелічених елементів є обов`язком позивача. Позивачем жодним чином не доведено факт порушення прав та завдання моральної шкоди саме Південно-Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Дніпро). Доводи позивача зводяться до загальних висловлень про відсутність допустимих та належних доказів правової позиції відповідача, але власну позицію сам позивач не підтверджує відповідними доказами.

Таким чином, Держава Україна в особі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), що визначена в якості відповідача по справі, не являється тим суб`єктом, який порушив права та інтереси позивача.

Наказом Міністерства юстиції України від 23 червня 2011 року № 1707/5 «Про затвердження Положення про міжрегіональні управління Міністерства юстиції України» передбачені функції та повноваження міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції. Відповідно до наказу № 1707/5, до повноважень міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції не належить нагляд та контроль за органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органами досудового розслідування, прокуратури і суду. Тобто, ця справа не відноситься до компетенції Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), оскільки до повноважень міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України не відноситься нагляд та контроль за органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органами досудового розслідування, прокуратури і суду.

З суті вимог по даній справі позивачем зазначено, що Державою Україна в особі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстицїі (м. Дніпро) завдано моральної шкоди. Вказане не відповідає дійсності з огляду на наступне.

Відповідно до п. З постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 і «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням І на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Частиною другою пункту 5 Постанови Пленуму № 4 визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювана; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана; вини І останнього в її заподіянні.

Вищевказані складові є необхідними елементами складу цивільного правопорушення, як підстави деліктної відповідальності. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від І характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, і характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням лших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час І та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Разом з тим, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи схими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У Постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 761/17947/20, Верховний Суд наголошує, що, при визначенні співмірності розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, суд повинен виходити із засад розумності та справедливості. З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди першої та апеляційної інстанцій, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого співмірного розміру відшкодування моральної шкоди. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір ротового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути: порушення майнових прав (ст. 386, 396 ЦК України); особистих немайнових прав особи (ст. 280 ЦК України), а також зобов`язань у випадках, передбачених договором або законом або розірвання договору (ст. 611 ЦК України); прийняття неправомірних рішень, а також дій чи бездіяльності органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (ст. 1167 ЦК України); заподіяння каліцтва, іншого ушкодження здоров`я або смерті особи (ст. 1168 ЦК України) тощо.

Моральна шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Питання про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, зокрема, вирішується, у таких випадках: поширення, у тому числі через засоби масової інформації, відомостей, що не відповідають дійсності або викладені неправдиво; відшкодування шкоди, завданої майну та здоров`ю (наприклад, у зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою, залиттям квартири); порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища; прийняття незаконних рішень, а також дії чи бездіяльність органу дізнання, судового слідства, прокуратури або суду; вчинення корупційного діяння; вчинення злочину; пошкодження майна; завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки.

Відповідно до статті 4 Постанови Пленуму № 4, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими І неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Окрім цього, слід звернути увагу на розрахунок моральної шкоди. У матеріалах справи відсутні будь-які розрахунки даної суми, тому невідомо яким чином позивач нарахував вказану суму. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року по справі № 686/23731/15 зроблено правовий висновок, що полягає у наступному: «Суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обгрунтованості ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди. Дослідити надані докази, цінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності та справедливості».

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для і розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Про це зазначено Великою Палатою Верховного Суду при розгляді справи 2*752/17832/14-ц.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен виводити до її безпідставного збагачення.

По даній справі позивач посилається лише на порушення її конвенційних прав відносно бездіяльності та винесенні незаконних рішень органу, що здійснює досудове розслідування, прокуратури та суду, на порушення конвенційного права на повагу до приватного та сімейного життя, а також права на справедливий суд. Позивачем не надано належних, допустимих та достовірних доказів щодо завдання моральної шкоди, жодним чином не обґрунтовано розмір заявленої до стягнення суми та не доведено наявність причинно-наслідкового зв`язку між діянням та шкодою.

Отже, Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) не являється тим суб`єктом, який ймовірно порушив права та інтереси позивача та не здійснив жодних дій, спрямованих на завдання збитків позивачеві.

У позовній заяві ОСОБА_1 ставить питання до держави Україна в особі Південно- Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), щодо гарантування поваги до прав і свобод позивача, заходів вчинених державою Україна з метою припинення порушень конвенційних прав та заходів щодо відновлення конвенційних пав ОСОБА_1 порушених національними органами України, які є сторонами по даній праві.

З цього приводу суд зазначає наступне. Відповідно до статті 6 Конституції України, державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів країни.

Статтею 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання. Отже, державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на три гілки влади.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року 1402-VIII, - правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до означених законом процедур судочинства. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або судів у будь-який спосіб, забороняються і мають наслідком відповідальність, встановлену законом.

Згідно статті 131-1 Конституції України, прокуратура здійснює такі функції: підтримання публічного обвинувачення в суді; організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку; представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Цією ж статтею Конституції України закріплено, що організація та порядок діяльності прокуратури Конституції України визначаються Законом України від 14 жовтня 2014 року № 1697-УІІ «Про прокуратуру». Відповідно до статті 2 Закону «Про прокуратуру», на прокуратуру покладаються наступні функції: підтримання державного обвинувачення в суді; представництво інтересів громадян або держави в суді у випадках, визначених Законом «Про прокуратуру»; нагляд за додержанням законів органами, що проводять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство; нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян.

Функції прокуратури України здійснюються виключно прокурорами. Делегування функцій прокуратури, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускається згідно статті 5 Закону України «Про прокуратуру».

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В провадженні ТУ ДБР у м. Полтаві, перебували матеріали досудового розслідування, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000005 від 05 січня 2021 року.

В своїй позовній заяві ОСОБА_1 вказує на нібито неефективне досудове розслідування кримінального провадження № 0000005 від 05 січня 2021 року, відомості про яке до ЄРДР було внесено за її заявою, а також нібито на бездіяльність слідчих ТУ ДБР у м. Полтаві та прокурорів, внаслідок чого, на її думку, їй завдано значних моральних страждань.

Проте, матеріалів справи видно, що слідчими ТУ ДБР у м. Полтаві, в ході здійснення досудового розслідування кримінального провадження № 0000005 від 05 січня 2021 року проведено в повній мірі низку необхідних процесуальних дій, з метою встановлення істини та події кримінального правопорушення, в межах строків визначених КПК України та за наслідками чого слідчим приймались відповідні процесуальні рішення у повній відповідності до вимог КПК України, процесуально незалежно, за своїм внутрішнім переконанням та на підставі наявних доказів і обставин (ст. 40, 94 КПК України).

До того ж, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 26 січня 2006 року по справі «Mikheev проти Росії», № 77617/01, 56 107-109, вказав, що нездатність будь-якого конкретного розслідування дійти певних результатів саме по собі не означає, що воно було неефективним: зобов`язання розслідувати - «це зобов`язання не результату, а засобів».

Відповідно до ст. 56 КПК України протягом кримінального провадження потерпілий має право, зокрема, на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом.

За наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді (ч. 5 ст. 55 КПК України).

Слідчий ТУ ДБР у м. Полтаві постановою від 16 квітня 2021 року відмовив ОСОБА_1 у визнанні її потерпілою. Не погоджуючись з таким рішенням, представник ОСОБА_1 оскаржив її до слідчого судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська, ухвалою якого від 08 червня 2021 року по справі № 203/2122/21 (провадження 1-кс/0203/781/2021), в задоволенні скарги на рішення слідчого про відмову у визнанні потерпілим - відмовлено повністю. Вказана ухвала станом на теперішній час не скасована та є чинною.

Тобто, як на час звернення до суду з цим позовом так і станом на теперішній час, ОСОБА_1 в цьому кримінальному провадженні не перебуває в статусі потерпілого та відповідно не має права на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом, а саме: Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Доводи ж позивачки по суті зводяться лише до незгоди останньої з прийняттям процесуальних рішень слідчим в кримінальному провадженні.

Надання оцінки діям (бездіяльністю) та рішенням слідчого або прокурора прийнятих в рамках КПК України, перебуває в площині кримінального процесуального законодавства та здійснюється слідчими суддями на стадії досудового розслідування кримінального провадження. В цьому контексті зауважуємо, що оскарження рішень, дій чи бездіяльності на стадії досудового розслідування, передбачено главою 26 КПК України та є важливою гарантією захисту прав учасників кримінального процесу і відповідно до ст. 7 КПК України, є однією із засад кримінального провадження та сприяє виявленню й усуненню недоліків, допущенних при його здійсненні.

Разом з цим, Цивільний процесуальний кодекс України не передбачає можливості встановлення судом у порядку цивільного судочинства під час розгляду цієї справи фактів протиправності дій чи бездіяльності працівників ТУ ДБР у м. Полтаві та прокуратури під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, а також визнання судом таких дій протиправними.

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у своїх постановах (від 18 грудня 2019 року у справі № 554/7971/18, від 21 грудня 2019 року у справі № 285/3475/18, від 22 січня 2020 року у справі № 454/1403/17, від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19, у справі № 761/20966/17, від 22 грудня 2020 року у справі № 686/24223/17, у справі № 686/27885/19, від 03 березня 2021 року по справі № 638/17962/15, у справі №705/4505/17, від 31 травня 2021 по справі № 686/27705/19, а також у постанові від 30 березня 2022 року по справі №638/1923/20 (за позовом ОСОБА_6 до ТУ ДБР у м. Полтаві) та постанові від 04 квітня 2022 року по справі № 638/12050/20 (також за позовом ОСОБА_6 до ТУ ДБР у м. Полтаві) неодноразово зауважував, що суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності.

Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені вказані ухвали слідчим суддею, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності.

В цьому контексті судами попередніх інстанцій також не врахована позиція Європейського суд з прав людини, яка узгоджується з вищенаведеною практикою Верховного Суду, де в рішеннях від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії» та від 09 лютого 2007 року у справі «Білуха проти України» встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі.

Таким чином, реалізація ОСОБА_1 її права на оскарження рішення, дії чи бездіяльності слідчого, зокрема, ТУ ДБР у м. Полтаві, або прокурора під час досудового розслідування, у порядку, встановленому ст. 303-307 КПК України, тобто кримінальним процесуальний законом, та тим більше задоволення таких скарг, становись достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, яку вона зазнала.

Відповідний судовий контроль, в тому числі за тривалістю (строками) досудового розслідування, здійснюється слідчими суддями, згідно із п. 18 ч. 1 ст. З КПК України.

В обґрунтування нібито надмірної тривалості досудового розслідування та систематичної протиправної бездіяльності органу досудового розслідування та процесуальних керівників Шиман М.В. та її представник вказують лише на ухвали слідчих суддів. В той же час, інших доводів та доказів нібито неправомірних дій (бездіяльності) посадових осіб ТУ ДБР у м. Полтаві, які б підтверджували факт заподіяння ОСОБА_1 моральних страждань, позов та матеріали справи не містять, а відтак, позовні вимоги є недоведеними в частині заподіяної йому шкоди та причинного зв`язку між шкодою і діями відповідачів.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

За змістом частин першої та другої статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша - четверта статті 12 ЦПК України).

Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому саме позивачка у цій справі повинна була довести належними та допустимими доказами завдання їй шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.

При цьому, необхідно врахувати правовий висновок Верховного Суд, який в постанові від 19 травня 2021 року під час розгляду справи № 686/27967/19, в подібних правовідносинах, визначив, що сам факт винесення слідчим суддею процесуальних ухвал, якими за результатами розгляду скарг позивача зобов`язано відповідача вчинити певні процесуальні дії, не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідачів і притягнення їх до відповідальності.

Крім того, саме по собі скасування (в т.ч. неодноразове) процесуальної постанови слідчого про закриття кримінального провадження не свідчить про безумовну неправомірність дій відповідача і завдання такими діями шкоди позивачу, оскільки таке повинно підтверджуватись обвинувальним вироком суду чи іншого рішення суду, в якому встановлено факт незаконності відповідних процесуальних дій. Окрім цього, задоволення процесуальних звернень спрямоване на забезпечення повноти та об`єктивності здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні, тому сама по собі ухвала слідчого судді про задоволення скарги не є правовою підставою для відшкодування учасникам кримінального провадження моральної шкоди.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в постановах від 04 липня 2018 року у справі № 641/2328/17, від 31 жовтня 2018 року у справі № 646/5224/17, від 23 січня 2019 року у справі № 308/1990/16-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 638/1413/17, від 28 січня 2019 року у справі № 686/7576/18, від 12 квітня 2019 року у справі № 686/10651/18, від 16 травня 2019 року у справі № 686/20079/18, від 22 травня 2019 року у справі № 686/24243/18-ц, від 10 липня 2019 року у справі № 522/3429/17, від 31 липня 2019 року у справі № 686/22133/18, 13 листопада 2019 року у справі № 382/814/17, від 03 грудня 2019 року у справі № 686/26653/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 554/11821/14, від 04 березня 2020 року у справі № 639/1803/18, від 01 квітня 2020 року у справі № 641/7772/17, від 30 червня 2020 року у справі № 641/7984/17, від 11 вересня 2020 року у справі № 638/11416/18, від 16 листопада 2020 року у справі № 686/16839/19, від 03 березня 2021 року по справі № 638/17962/15, від 31 травня 2021 року по справі №. 686/27705/19, від 01 грудня 2021 року у справі № 638/3758/20, від 16 грудня 2021 року у справі № 686/11712/20 та від 24 грудня 2021 року у справі №46/5190/19-ц, від 30 березня 2022 року у справі № 638/1923/20 та від 04 квітня 2022 року у справі № 638/12050/20.

Крім того, Верховний Суд у складі суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 27 січня 2021 року по справі № 345/4225/18 в подібних правовідносинах, зазначив, що за ч. 6 ст. 82 ЦПК України лише вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Отже, при розгляді цивільної справи ухвала слідчого судді (про вчинення певної процесуальної дії) не належить до преюдиційних судових рішень, передбачених частиною шостою статті 82 ДПК України. Враховуючи встановлені обставини та те, що відповідно до частини сьомої статті 82 ЦПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду, апеляційним судом правильно застосовано норми матеріального права та зроблені обґрунтовані висновки на підставі належним чином оцінених доказів (стаття 89 ЦПК України). З огляду на вказане, виявляється, що в цій справі ухвали слідчих суддів у кримінальному провадженні № 0000839 не належать до преюдиційних судових рішень та не можуть виступати у якості засобів доказування та бути доказом факту доведеності завдання ОСОБА_7 моральної шкоди та підставною для її відшкодування.

Також, у рішенні Конституційного Суду України № 6-рп/2001 від 23 травня 2001 року зазначено, що кримінальне судочинство визначено як врегульований нормами Кримінально-процесуального кодексу України порядок діяльності органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод та законних інтересів.

Пунктом 4.2 зазначеного рішення передбачено, що захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості при розслідуванні кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури. Але таке оскарження окремих процесуальних актів, дій чи бездіяльності органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури до суду може здійснюватися у порядку, встановленому КПК України, оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості, не належить до сфери управлінської діяльності та не може бути предметом оскарження в порядку цивільного судочинства.

У цьому сенсі заслуговує на увагу правовий висновок Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду висловлений у постанові від 28 вересня 2022 року по справі № 380/19049/21. Так, Верховний Суд у пунктах 38-43 зазначеної постанови вказав, що орган дізнання, попереднього слідства, прокуратури під час вчинення діянь, пов`язаних із досудовим розслідуванням злочинів, не здійснюють публічно-владних управлінських функцій, а отже оскарження таких дій має відбуватися виключно за правилами, установленими КПК України.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 21 листопада 2018 року у справу № 826/2004/18, від 10 квітня 2019 року у справі № 808/390/18 та від 28 серпня 2019 року у справі № 1540/5031/18.

Відповідно до частин першої, другої статті 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

У цьому зв`язку: Рішення Конституційного Суду України № 12рп/2011 від 20 жовтня 2011 року, у якому, серед іншого, зазначено, що визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Аналіз положення частини третьої статті 62 Конституції України «обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом» дає підстави для висновку, що обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо (пункт 3.2 Рішення).

Оскільки фактично спір у цій справі виник у зв`язку з протиправними, на переконання позивача, діями слідчих, вчинених під час досудового розслідування кримінальних проваджень № 0000007 та № 0001057, перевірка правомірності таких дій з огляду на положення пункту 2 частини другої статті 19 КАС України знаходиться поза межами юрисдикції адміністративного суду, адже їхнє оскарження має здійснюватися у порядку, установленому КПК України.

Аналогічна позиція міститься у постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 640/13968/20.

Отже, в межах цієї цивільної справи неможливо проводити аналіз дій чи бездіяльності слідчих, які проводили досудове розслідування у кримінальному провадженні від №0000005 від 05 січня 2021 року, оскільки правова оцінка таким діям має надаватись виключно в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законом.

Щодо надання відповіді на письмове опитування. В позовній заяві, представником ОСОБА_1 , в порядку письмового опитування, на підставі ст. 93 ЦПК України, поставлено питання до сторін по справі, в тому числі й до ТУ ДБР у м. Полтаві. Відповідно до ч. 6 та 7 ст. 93 ЦПК України, учасник справи має право відмовитися від надання відповіді на поставленні запитання, зокрема, якщо поставлене запитання не стосується обставин, що мають значення для справи.

За наявності підстав для відмови від відповіді учасник справи повинен повідомити про відмову іншого учасника та суд у строк для надання відповіді на запитання. Відповіді на запитання подаються до суду учасником справи - фізичною особою, керівником або іншою посадовою особою юридичної особи у формі заяви свідка не пізніш як за п`ять днів до підготовчого засідання, а у справі, що розглядається в порядку спрощеного провадження, - до першого судового засідання. Копія такої заяви свідка у той самий строк надсилається учаснику справи, який поставив письмові запитання. (ч. З ст. 93 ЦПК України).

ТУ ДБР у м. Полтаві в межах строків передбачених ст.93 ЦПК України повідомило, що відмовляється від надавання відповіді на письмові запитання представника ОСОБА_1 по справі №201/10069/21 через те, що останні не стосується обставин, що мають значення для цієї справи. Із вказаних запитань чітко вбачається, що вони стосуються кримінального провадження, здійснення/не здійснення слідчим чи керівником органу досудового розслідування дій під час проведення досудового розслідування. Вказані питання направлені представником ОСОБА_1 для встановлення судом фактів протиправності дій чи бездіяльності органу слідства ТУ ДБР у м. Полтаві, а як вже зазначалося, Цивільний процесуальний кодекс України не передбачає можливості встановлення судом у порядку цивільного судочинства відповідних фактів.

Додатково зазначається ТУ ДБР, що представник ОСОБА_1 визначив в якості відповідача 5: ОСОБА_3 із зазначенням лише адреси його перебування: АДРЕСА_1 (юридична адреса ТУ ДБР у м. Полтаві) та вказуючи в тексті позову, що останній є старшим слідчим Третього слідчого відділу ТУ ДБР у м. Полтаві та посадовою особою ТУ ДБР у м. Полтаві. Однак, такої особи (слідчий, старший слідчий або посадова особа), як ОСОБА_3 в ТУ ДБР у м. Полтаві, а тим більше за адресою м. Полтава, вул. Соборності, 37, не має та ніколи не було, тому вручити безпосередньо до рук або направити копію цього відзиву поштовим зв`язком на таку ж саму адресу, як до ТУ ДБР у м. Полтаві (36014, м. Полтава, вул. Соборності, 37), не представляється за можливе.

Матеріали досудового розслідування №0000005 від 05 січня 2021 року станом на теперішній час не перебувають в провадженні ТУ ДБР у м. Полтаві, як це помилково вважає позивачка та її представник, а знаходяться в провадженні ТУ ДБР у м. Києві, тому надати відповідні докази правомірності дій органу досудового розслідування саме ТУ ДБР у м. Полтаві, не представляється за можливе.

Таким чином, доводи ОСОБА_1 про завдання їй шкоди цим органом є абсолютно необгрунтованими, а матеріали справи не містять жодних належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження порушення її особистих майнових прав, завдання шкоди її здоров`ю та душевних страждань, а отже й заподіяння їй внаслідок протиправних дій ТУ ДБР у м. Полтаві моральної шкоди.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовано вимогами Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», а також ч. 6 ст. 1176 ЦК України, ст. 1173, 1174 ЦК України.

Разом з тим, до даних правовідносин - ймовірне спричинення шкоди потерпілій особі, норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» не застосовуються.

Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, притягнення до кримінальної відповідальності, відшкодовується державою в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури і суду.

У даному випадку позивач має статус потерпілого у кримінальному провадженні, а отже, норми ч. 1 ст. 1176 ЦК та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» не регулюють спірні правовідносини та не можуть бути застосовані судом при вирішенні спору.

У даному випадку, позивач ОСОБА_1 посилається на норми ч. 6 ст. 1173 ЦК України, де зазначено, що держава Україна має відшкодовувати моральну шкоду, завдану ОСОБА_1 незаконними діями національних органів державної влади під час здійснення ними своїх офіційних повноважень.

За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 Цивільного кодексу України.

Статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності.

Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 Цивільного кодексу України.

Дії (бездіяльність) відповідачів, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, шкода та причинно-наслідковий зв`язок між поведінкою за заподіянням шкоди є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність елементів делікту свідчить про відсутність складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (стаття 11 Цивільного кодексу України).

Водночас, слід зазначити, що главою 26 КПК України (ст. 303-308) визначено спеціальний процесуальний порядок оскарження дій або бездіяльності слідчого під час досудового розслідування.

Положеннями пункту 1 частини першої статті 303 КПК України визначено право заявника, потерпілого, підозрюваного подавати скаргу на бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає в невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання відповідної заяви чи повідомлення, а також у нездійсненні інших процесуальних дій у визначений цим кодексом строк.

Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду. Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Разом із тим, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб саме по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої і, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування шкоди.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними.

На позивача покладено обов`язок довести, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з яких міркувань він виходить, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Отже, визначальним у вирішенні даної справи є доведення усіх складових деліктної відповідальності та встановлення наявності факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19).

Факт того, що ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року зобов`язано уповноважену особу Дніпропетровської обласної прокуратури внести відомості про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 від 23 листопада 2020 року, не доводить заподіяння позивачу шкоди та не підтверджує наявності причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю прокурора та настанням негативних наслідків для позивача.

Такий висновок є аналогічним висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 28 січня 2019 року у справі № 686/7576/18 (провадження № 61-43847св18), від 16 травня 2019 року у справі № 686/20079/18 (провадження № 61-5360св19), від 12 квітня 2019 року у справі № 86/10651/18 (провадження № 61-305св19) та багатьох інших, предметом розгляду яких були позовні заяви про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, дією та бездіяльністю органів державної влади.

Таким чином доводи позивача є безпідставними та необгрунтованими, з огляду на що, позовна заява не підлягає задоволенню.

Крім того, ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська у справі № 203/2122/21 за скаргою адвоката Негольшова С.М. на рішення слідчого про відмову у визнанні потерпілим встановлено відсутність факту того, що в рамках будь-якого кримінального провадження вилучалось будь-яке майно, складались відповідні процесуальні документи, ставилось питання про його арешт та виносились відповідні судові рішення, на підставі яких до Державного реєстру речових прав вносились відповідні обтяження. Отже, суд дійшов висновку про відсутність факту бездіяльності зі сторони Дніпропетровської обласної прокуратури.

З приводу повноважень представника Дніпропетровської обласної прокуратури за довіреністю. Організація, засади і порядок діяльності Дніпропетровської обласної прокуратури визначаються Конституцією України, Законом України «Про прокуратуру», іншими законодавчими актами, міжнародно-правовими договорами, наказами, інструкціями Генерального прокурора України та прокурора Дніпропетровської області, Положеннями про самостійні структурні підрозділи.

Ст. 131-1 Конституції України встановлено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює, серед іншого, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення можливостей самопредставництва в суді органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, інших юридичних осіб незалежно від порядку їх створення» від 18.12.2019 №390-ІХ, внесено зміни до ст. 58 ЦПК України, згідно з якими юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи, суб`єкта владних повноважень), або через представника.

Пунктами 1.2.-1.3. наказу Генерального прокурора №402 від 02.09.2020 «Про порядок представництва в суді органів прокуратури, забезпечення участі в розгляді судами справ, стороною або третьою особою в яких виступають органи прокуратури, їхні посадові та службові особи (самопредставництво)» визначено, що участь у розгляді справ в адміністративному, господарському, цивільному судочинстві в порядку самопредставництва органів прокуратури, посадових і службових осіб, які діють від імені органу прокуратури, що є стороною або третьою особою у справах, зокрема участь у судових засіданнях, організацію, підготовку та подання у таких справах відзивів на позовні заяви, відповідей на відзиви, пояснень, заяв, клопотань, заперечень, апеляційних, касаційних скарг, інших процесуальних документів, реалізацію інших прав і обов`язків, передбачених законодавством про адміністративне, господарське, цивільне судочинство, здійснюється працівникам підрозділів з питань представництва в суді Офісу Генерального прокурора, регіональних (обласних) прокуратур, працівникам місцевих (окружних) прокуратур за довіреністю та відповідно до положень про такі структурні підрозділи.

Зазначену діяльність організовують у справах, у яких Офіс Генерального прокурора (Генеральна прокуратура України), його (її) посадові і службові особи, які діють від його (її) імені, Генеральний прокурор є стороною або третьою особою, - підрозділи з питань представництва в суді Офісу Генерального прокурора, у справах, у яких регіональні (обласні) прокуратури, їх посадові і службові особи, які діють від їх імені, є стороною або третьою особою, - підрозділи з питань представництва в суді регіональних (обласних) прокуратур, у справах, у яких місцеві (окружні) прокуратури, їх посадові і службові особи, які діють від їх імені, є стороною або третьою особою, - місцеві (окружні) прокуратури.

Відповідно до п. 5.6.1. Положення про Управління представництва інтересів держави в суді Дніпропетровської обласної прокуратури, затвердженого наказом керівника Дніпропетровської обласної прокуратури № 199 від 22 вересня 2020 року головні спеціалісти відділу представництва інтересів держави у бюджетній сфері забезпечують участь у розгляді справ у цивільному, адміністративному та господарському судочинстві у порядку самопредставництва, у яких Дніпропетровська обласна прокуратура (прокуратура Дніпропетровської області), Офіс Генерального прокурора (Генеральної прокуратури України), інші органи прокуратури, посадові і службові особи, які діють від їх імені, у т.ч. керівник Дніпропетровської обласної прокуратури, є стороною або третьою особою, а також у справах за позовами Дніпропетровської обласної прокуратури (прокуратури Дніпропетровської області) як юридичної особи в судах першої та апеляційної інстанцій, розташованих у місті Дніпро, зокрема, участь у судових засіданнях, організацію, підготовку та подання у таких справах відзивів на позовні заяви, відповідей на відзиви, пояснень, заяв, клопотань, заперечень, апеляційних, касаційних скарг, інших процесуальних документів, реалізацію інших прав і обов`язків, передбачених законодавством про адміністративне, господарське, цивільне судочинство, заявляти клопотання, скарги та користуватися усіма правами сторони у виконавчому провадженні.

Частиною 1 статті 9 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Частиною другою цієї статті встановлено, що Прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального

провадження. Частиною п`ятою цієї статті чітко зазначено, що Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Частиною 1 статті 11 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження повинна бути забезпечена повага до людської гідності, прав і свобод кожної особи. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.

Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

З викладеного видно, що позивачу діями відповідачів не було завдано моральної шкоди з підстав встановлених законодавцем.

Оскільки для наявності зобов`язання по відшкодуванню шкоди відповідно до статей 1176, 1167, 1173, 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дій чи бездіяльності органу дізнання, досудового слідства, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою підлягають доказуванню на загальних підставах та відповідно до ст. 81 ЦПК України є обов`язком позивача.

Як вказав Європейський суд у рішенні від 9 січня 2013 року «Олександр Волков ти України», № 21722/11, п. п. 165, 166, приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру» (див. рішення від 7 серпня 1996 року у справі «С. проти Бельгії» (C. v. Belgium), п. 25, Reports 1996-ІІІ). Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом (див. рішення від 16 грудня 1992 року у справі «Нємець проти Німеччини» (Niemietz v. Germany), п. 29, Series А № 251-В). Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (див. рішення у справах «Сідабрас та Джяутас проти Литви» (Sidabras and Dziautas v. Lithuania), заяви №№ 55480/00 та 59330/00, п. 47, ECHR 2004-VIII, та «Бігаєва проти Греції» (Bigaeva v. Greece), заява № 26713/05, пп. 22-25, від 28 травня 2009 року). Стаття 8 Конвенції охоплює питання захисту честі та репутації як частину захисту права на повагу до приватного життя (див. рішення у справах «Пфайфер проти Австрії» (Pfeifer v. Austria), заява № 12556/03, п. 35, від 15 листопада 2007 року, та «А. проти Норвегії» (A. v. Norway), заява №28070/06, пп. 63 та 64, від 9 квітня 2009 року); впливає на широке коло стосунків заявника з іншими людьми, включаючи стосунки професійного характеру, під впливом опиняється і професійна репутація заявника.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позовних вимогах, оскільки воно спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджено. Позовні вимоги не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до Держави в особі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Дніпропетровської обласної прокуратури, ОСОБА_2 , Територіального управління Державного бюро розслідувань і ОСОБА_3 про відшкодування моральної (немайнової) шкоди відмовити, судові витрати віднести за рахунок держави.

Таким чином, викладені позивачем обставини не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, переконливих доказів на підтвердження своєї позиції позивач суду не надав, позовна заява не ґрунтується на законі та не підлягає задоволенню повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст. 1, 3, 8, 9, 19, 41, 33, 55, 56, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, 22, 23, 1166, 1167, 1174, 1176 ЦК України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-82, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до Держави в особі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Дніпропетровської обласної прокуратури, ОСОБА_2 , Територіального управління Державного бюро розслідувань і ОСОБА_3 про відшкодування моральної (немайнової) шкоди відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Суддя -