Справа №932/9861/21
Провадження №2/932/5221/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«22» грудня 2022 року м.Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Цитульського В.І.

секретаря судового засідання Дубовик К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в м. Дніпрі справу за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Управління-служба у справах дітей Шевченківської районної у місті Дніпрі ради про виселення, -

в с т а н о в и в :

22 листопада 2021 року до суду звернувся позивач із вищезазначеним позовом, в якому просив виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предмет іпотеки) розташованій за адресою АДРЕСА_1 та зняти їх з реєстрації.

Стислий виклад позиції позивача.

Між банком та відповідачем 1 було укладено кредитний договір за яким банк надав відповідачу грошові кошти в розмірі 125000 доларів США строком до 03.09.2037. В забезпечення виконання зобов`язання укладено договір іпотеки, за яким відповідач надав в іпотеку квартиру АДРЕСА_2 . Відповідач своїх зобов`язань не виконав, в квартирі, що є предметом іпотеки бужли зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Таким чином, усі мешканці спірної квартири повинні виселитися з квартири.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляд справи повідомлялися належним чином, ОСОБА_1 надав заяву про розгляд справи без його участі у задоволенні позову просив відмовити.

У зв`язку з неявкою сторін у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Фактичні обставини справи встановлені судом.

03 вересня 2007 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 був укладений договір №DNDZGК00000955, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 125000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення 03.09.2037 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за договором між позивачем та відповідачем був укладений договір іпотеки від 03.09.2007 року, згідно з яким відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру загальною площею 65,60 кв.м. житловою площею 57,10 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що належить відповідачу-1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу.

Так, відповідно до п. 18.12 договору іпотеки визначений обов`язок іпотекодавця не надавати документи у відповідні державні органи з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без згоди на це іпотекодержателя.

З довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні /будинку осіб виданої від 11.10.2021 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .

Норми права застосовані судом.

Згідно зі статтею 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

З усталеної практики Верховного Суду України вбачається, що у такому випадку необхідно захистити права колишнього власника, застосувавши положення статті 109 ЖК УРСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого житлового приміщення.

У постановах Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Вказану правову позицію підтвердила й Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку»).

Разом з тим, відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою в день звернення особи із заявою в органи реєстрації.

У відповідності до п. 3 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ №207 від 02.03.2016 року, реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.

У ч.1 ст.3 закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (ч.1 ст.405 ЦК).

Згідно зі стст.150, 156 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить,

користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.59, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимогабо заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості.

Висновки суду.

У судовому засіданні встановлено, що квартира, яка передана в іпотеку, належить на праві власності ОСОБА_1 . Отже, виселення з такої квартири проводиться з наданням іншого постійного житла, яке за положенням ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР вказується у рішенні суду.

Зазначення іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог закону має бути надане особам одночасно з їхнім виселенням, є обов`язком позивача.

Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України від 18.03.2015 (провадження № 6-39цс15), від 02.09.2015 (провадження № 6-1049цс15), від 30.09.2015 (провадження №6-1892цс15), від 21.12.2016 (провадження № 6-1731цс16).

Виселення з іпотечного майна відбувається у разі порушення Кредитного договору або договору Іпотеки шляхом направлення письмової вимоги про усунення порушення. Як встановлено з матеріалів цивільної справи позивачем не надано доказів направлення такого повідомлення відповідачам.

Слід зазначити, що позивачем взагалі окрім кредитного договору, договору іпотеки та довідки про склад сім`ї не надано більше жодних доказів. Довідка про склад сім`ї не містить інформації коли були зареєстровані особи.

З огляду на вищенаведене, суд вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, в силу ст. 141 ЦПК України та з огляду на відмову у задоволенні позовних вимог, суд не вбачає підстав для відшкодування понесених позивачем судових витрат.

Керуючись ст. ст. 109 ЖК УРСР, ст. ст. 33, 39, 40 ЗУ «Про іпотеку», ст. ст. 259, 263, 264, 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

у х в а л и в :

У задоволенні позову акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Управління-служба у справах дітей Шевченківської районної у місті Дніпрі ради про виселення - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складений та проголошений 22 грудня 2022 року.

Суддя: В.І.Цитульський