справа № 165/2599/21
провадження №2/165/116/22
НОВОВОЛИНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2022 року м. Нововолинськ

Нововолинський міський суд Волинської області в складі:

головуючого судді Ференс-Піжук О.Р.

за участю секретаря Харук Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Нововолинську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку та про скасування реєстрації права власності на нерухоме майно,-

встановив:

12.08.2022 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про скасування реєстрації права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку , площею 0,0667 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :02:008:0013 та визнання за позивачем права власності на зазначену земельну ділянку. Вимоги мотивує тим, що 19.07.2005 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , позивачем по справі, було укладено договір дарування житлового будинку, за яким ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_5 цегляний житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 . 24.05.2018 приватним нотаріусом Нововолинського міського нотаріального округу Башинською Л.П. посвідчено свідоцтво про право на спадщину за законом за яким ОСОБА_2 успадкувала присадибну земельну ділянку, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Площа земельної ділянки становить 0,667 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :02:008:0013, що належала ОСОБА_3 . Зазначає, що свідоцтво про право на спадщину підтверджує виникнення права власності на зазначену вище спадщину.

Тобто, ОСОБА_6 набула право власності на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок та прибудинкові споруди, які належали позивачу ще з 19.07.2005.

Стверджує, що набуття права власності на земельну ділянку у АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :02:008:0013 за ОСОБА_6 суперечить чинному законодавству та порушує право власності позивача. Оскільки після укладення договору дарування житлового будинку на користь позивача, право власності на земельну ділянку за дарувальником також було припинено.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилася, подала суду заяву, в якій просить справу розглядати у її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить їх задоволити. Не заперечує щодо постановлення заочного рішення по справі.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи, повідомлялася належним чином, в тому числі через судовий виклик на вебсайті суду.

Відповідно до ч. 1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Позивач не заперечив щодо заочного розгляду справи.

Дослідивши письмові докази по справі в їх сукупності, суд приходить до такого висновку.

Судом встановлено, що 19.07.2005 року укладено договір дарування, відповідно до якого дарувальник ОСОБА_3 передала безоплатно у власність, а обдарована ОСОБА_5 прийняла безоплатно житловий будинок АДРЕСА_1 з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що підтверджується копією договору дарування від 19.07.2005 (а.с.6).

На підставі вищезазначеного договору дарування право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 оформлено за ОСОБА_1 , що підтверджується копією технічного паспорту на житловий будинок (а.с.9-11), виписки з інвентаризаційних матеріалів КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації».

Як вбачається з копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.05.2018 (а.с.7) спадкоємцем майна ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 є його дочка ОСОБА_2 . Спадщина складається з присадибної земельної ділянки, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,0667 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :02:008:0013, що належала ОСОБА_3 , яка була дружиною спадкодавця та померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкоємцем якої був її чоловік ОСОБА_7 , який прийняв спадщину, але не оформив своїх прав.

У свідоцтві про право на спадщину вказано, що спадкове майно належить спадкодавцю на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ВЛ №028223, виданого Нововолинською міською радою 01.11.2005.

Згідно з ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частинами 1, 2 ст. 120 ЗК України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Якщо проаналізувати обсяг регулювання ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України, то обидві норми мають однаковий предмет правового регулювання, проте ст. 377 ЦК України запроваджено законодавцем пізніше у часі, тому за темпоральним принципом вирішення колізій норм права саме їй необхідно надавати перевагу під час визначення належної до застосування правової норми.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 11.12.2019 у справі №635/7556/16-ц та підтриманий Верховним Судом у постановах від 01.04.2020 у справі №662/116/15-ц, від 04.03.2020. у справі №361/7041/16-ц.

Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частину земельної ділянки, що необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості, розташованого на ній (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі №910/18560/16).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18) зроблено правовий висновок про те, що чинне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди. Так, підстави та порядок переходу права на земельну ділянку при переході права власності на розташовані на ній житловий будинок, будівлю або споруду визначаються статтею 377 ЦК України та статтею 120 ЗК України. При цьому перехід права на цю земельну ділянку відбувається відповідно до прямого припису закону незалежно від волі особи попереднього власника земельної ділянки.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі №689/26/17 (провадження № 14-47цс20), не відступаючи від правових позицій Верховного Суду України, висловлених у постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, зробила висновок, що «при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма статті 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при набуті права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, діє принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Тобто особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду має право на відповідну частину земельної ділянки на тих самих умовах, на яких воно належало попередньому власникові або користувачу. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11.02.2015 у справі №6-2цс15.

Відповідно до положень статей 181, 182 ЦК України, ст. 5 Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» земельні ділянки, житлові будинки, будівлі, споруди є нерухомим майном, щодо яких проводиться державна реєстрація прав. При цьому державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Враховуючи зазначене, набуття права на частку особи у праві власності на житловий будинок, в результаті державної реєстрації прав, є фактом набуття у власність об`єкта нерухомості. Дані норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташовано, та визначають, що право на земельну ділянку перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю, яка розміщена на цій земельній ділянці.

Згідно з ч. 1 ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав і передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Необхідно також звернути увагу на особливості присвоєння кадастрового номеру земельній ділянці, на якій розташовано житловий будинок.

Пунктом 3 Розділу VII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про державний земельний кадастр» від 7 липня 2011 року №3613-VІ установлено, що у разі якщо на земельній ділянці, право власності (користування) на яку не зареєстровано, розташовано житловий будинок, право власності на який зареєстровано, кадастровий номер на таку земельну ділянку присвоюється за заявою власників такого будинку на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Забороняється вимагати для присвоєння земельній ділянці кадастрового номера інші документи. Такий кадастровий номер є чинним з моменту його присвоєння.

Отже, до позивача як набувача житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами в момент дарування 19.07.2005 перейшло право користування земельної ділянки, на якій розміщений житловий будинок.

На момент дарування, земельній ділянці, площею 0,0667 га, що належала дарувальнику ОСОБА_3 , на якій розташований житловий будинок АДРЕСА_1 , присвоєно кадастровий номер: :02:008:0013. Тому разом із житловим будинком передана у власність ОСОБА_8 і земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами.

Отже, видача свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_7 на ім`я ОСОБА_2 , відповідача по справі, порушило право позивача на користування присадибної земельної ділянки, де розташований вищезазначений житловий будинок.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Правилами ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже вказані норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права також може бути пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Намагаючись відновити порушене право, позивач просить скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку , площею 0,0667 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :02:008:0013 та визнати за позивачем права власності на зазначену земельну ділянку, яка відповідає її праву власності на житловий будинок.

Беручи до уваги вищевикладене, суд приходить до виснвоку, що позов підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 908 грн.

Керуючись ст. 12, ст. 13, ст.81, ст. 89, ст. 141, ст. 263, ст. 264, ст.ст. 280, 281, 282 ЦПК України, на підставі ст.ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, суд, -

вирішив:

Позов задовольнити.

Скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею 0,0667 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :02:008:0013 та визнати за позивачем ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку площею 0,0667 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :02:008:0013.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення можна подати протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Волинського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий підпис О.Р. Ференс-Піжук