Справа № 487/7224/20
Провадження № 2/487/189/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.02.2022 року Заводський районний суд м. Миколаєва в складі: головуючого судді Нікітіна Д.Г. за участю секретаря судового засідання Горта О.М. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 . до ОСОБА_2 , про поділ боргових зобов`язань подружжя, що виникли за час шлюбу.

ВСТАНОВИВ:

30.11.2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , про поділ боргових зобов?язань подружжя, що виникли за час шлюбу і просив суд:

1. Визнати боргове зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором № 501223163, укладеного 03.10.2020 року між ним та АТ "Альфа-Банк" в сумі 18212,00 гривень, спільним сумісним зобов`язанням подружжя та стягнути з ОСОБА_2 на його користь 1/2 частину зобов`язання у розмірі 9106,00 гривень.

2. Визнати боргове зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором № 0307-8095, укладеного 05.02.2020 року між ним та ТОВ "УКР КРЕДИТ ФІНАНС" в сумі 7680,00 гривень спільним сумісним зобов`язанням подружжя та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частину зобов`язань у розмірі 3840,00 гривень.

3. Визнати боргове зобов`язання ОСОБА_1 за договором банківського обслуговування, укладеного 22.02.2013 року з АТ КБ "ПриватБанк" на підставі анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку в сумі 14939,86 гривень спільним сумісним зобов`язанням подружжя та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частину зобов`язання у розмірі 7469,93 гривень.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , проживали у зареєстрованому шлюбі в період з 01.09.2017 до 30.06.2020 року.

За час спільного проживання набули право власності на грошові кошти на підставі кредитних договорів, які хоч і були оформлені на позивача, проте укладались в інтересах родини.

Як на правову підставу позову посилався на ст.ст. 60-71 СК України.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 11.01.2021 року було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

01.04.2021 року, через канцелярію суду, від представника відповідача - адвоката Рехлецького Р.В., надійшов відзив на позовну заяву.

У відзиві представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що позивачем не було надано суду доказів, які б підтверджували факт надання другим з подружжя своєї згоди на оформлення кредитних договорів та отримання кредитних коштів, а також на підтвердження факту використання, вказаних коштів, виключно в інтересах родини.

10.02.2022 року від представника позивача - адвоката Заливчого Я.В. та представника відповідача - адвоката Рехлецького Р.В. надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Разом з тим, однією із засад судочинства, регламентованих п. 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до положень ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до наявного в матеріалах справи свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , був зареєстрований Приморським районним у місті Одесі відділі ДРАЦС Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 1200.

Спільних дітей у сторін немає.

02.07.2020 року Заводським районним у місті Миколаєві відділі ДРАЦС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був розірваний, актовий запис № 37.

У зв?язку з розірванням шлюбу, відповідач повернула своє дошлюбне прізвище - ОСОБА_5 .

03.01.2020 року між ОСОБА_1 та АТ "Альфа Банк" було укладено кредитний договір № 501223163, відповідно до якого позивачем отримано грошові кошти в сумі 25000,00 гривень, строком на 12 місяців по 03.01.2021 року, зі сплатою за користування кредитом 21,99% річних та комісії 2,4%. До розірвання шлюбу по вказаному кредиту було сплачено 6788,00 гривень (останній платіж 27.04.2020 року), у зв`язку з чим, розмір заборгованості на час припинення шлюбу складав 18212,00 гривень.

05.02.2020 року між ОСОБА_1 та ТОВ "УКР КРЕДИТ ФІНАНС" було укладено кредитний договір № 0307-8095, за яким отримано в кредит кошти в сумі 6000,00 гривень, строком до 18.02.2020 року, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 2% від суми кредиту за кожен день користування кредитом. 25.07.2020 року позивачем було сплачено заборгованість за вказаним кредитним договором в розмірі 7860,00 гривень.

22.02.2013 року між позивачем та АТ "ПриватБанк", на підставі анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, було укладено договір банківського обслуговування, на підставі якого позивачу було видано кредитну картку на яку встановлено кредитний ліміт у розмірі 15000,00 гривень. Грошові кошти в рахунок вказаного кредитного ліміту у розмірі 14937,86 гривень, були отримані у період з 27.01.2019 по 01.02.2020 року.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», судам роз`яснено, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Відповідно до ч.3 ст.61 СК України зазначається: якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вищезазначене законодавче положення кореспондується із ч.4 ст.65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У судовій практиці неодноразово висвітлювалась позиція, відповідно до якої належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто критеріями, які дають змогу надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, уможливлює надати йому правовий статус спільної власності подружжя (наприклад, постанови Верховного Суду України у справі № 6- 7цс13, справі №6-264цс15).

Отже, ключовим моментом для визначення того, чи буде майно (грошові кошти), одержане за договором, укладеним одним із подружжя під час шлюбу, належати до об`єктів спільної сумісної власності подружжя та чи підлягатиме заборгованість за таким договором врахуванню під час поділу майна, є з`ясування:

а) чи укладено договір під час шлюбу;

б) чи укладено договір в інтересах сім`ї, а не у власних, не пов`язаних із сім`єю інтересах одного з подружжя;

в) чи використано одержане за договором в інтересах сім`ї, а не у власних, не пов`язаних із сім`єю інтересах одного з подружжя.

Як показує судова практика, ретельному доказуванню в цьому випадку підлягатиме факт витрачання отриманих кредитних коштів саме на придбання нерухомого майна, а не на якісь інші потреби іншого з подружжя тощо. Так, Верховний Суд у постанові від 08.04.2020 року у справі

№ 361/7130/15-ц (провадження № 61-1843 св 20) зазначає: «Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди з`ясовують справжню правову природу вкладеного договору, незалежно від найменування документа. Апеляційний суд не звернув уваги на те, що відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, отримані за спірним договором позики кошти було використано в інтересах сім`ї, а саме на будівництво житлового будинку. За таких обставин суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший із подружжя в письмовій формі згоду на укладення договору позики».

Верховний Суд у постанові від 30.01.2019 року у справі № 372/1558/16-ц (провадження № 61-26356св18) вказує на правильність висновків суду апеляційної інстанції про те, що наявна в матеріалах справи розписка не дає підстав для висновку, що договір позики укладено в інтересах сім`ї, а одержані в борг грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, оскільки доказів про надання дружиною згоди на укладення договору позики, як і доказів про те, що вона знала про існування такого договору та про придбання спірних будинку й земельної ділянки за одержані в борг за розпискою грошові кошти, не надано.

У постанові від 04.04.2018 року у справі № 1316/3987/12-ц (провадження № 61-3838св18) Верховний Суд, направляючи справу на новий розгляд, зазначає, що суди не дослідили, у чиїх інтересах укладені договори позики, які докази свідчать, що саме вказані грошові кошти були витрачені на придбання спірних квартир, не перевірили доводи про те, що виконання зобов`язання щодо повернення грошових коштів здійснювалося за рахунок спільних коштів подружжя, набутих за час перебування в зареєстрованому шлюбі, оскільки інших джерел доходів, які б давали можливість набути майно або грошові кошти в особисту приватну власність та за рахунок яких можливо було б виконати боргові зобов`язання, не наведено. Суди також не надали оцінки факту надання іншим із подружжя письмової згоди на купівлю квартири, що свідчить про її належність до спільної сумісної власності подружжя.

При цьому варто врахувати, що відповідно до позиції Верховного Суду при поділі спільної сумісної власності зобов`язання між подружжям не розподіляються, а враховуються (постанова Верховного Суду від 13.05.2019 року у справі № 638/1962/17 провадження № 61-25286св18).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивачем не було надано суду жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував факт надання ОСОБА_2 письмової згоди на оформлення кредитних договорів та отримання кредитних коштів, а також на підтвердження факту використання вказаних коштів в інтересах родини.

Напроти, до позовної заяви позивач надає заяву від імені ОСОБА_1 про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 22.02.2013 року.

Вказаний документ свідчить, що кредитний договір між ОСОБА_1 та АТ "ПриватБанк" був укладений 22.03.2013 року.

Також, до позовної заяви додається свідоцтво про шлюб серії

НОМЕР_1 , зі змісту якого вбачається, що шлюб між сторонами був укладений Приморським районним у місті Одесі відділі ДРАЦС Головного територіального управління юстиції в Одеській області 26.08.2017 року, актовий запис № 1200.

Вказані зобов`язання не можуть бути поділені між подружжям, оскільки на момент отримання вказаного кредиту сторони не перебували у шлюбі.

Крім того, стороною позивача до позовної заяви додано акцепт пропозиції АТ "Альфа-Банк" від 03.10.2020 року, на укладення угоди надання кредиту № 501223163, обслуговування кредитної лінії.

Вказаний документ, не є кредитним договором в розумінні ст.ст. 1054, 1055 ЦК України і не може свідчити про отримання позивачем кредитних коштів. Акцепт є лише пропозицією на укладання кредитного договору. Наявні в матеріалах справи докази, свідчать про те, що позивачем було отримано особисту банківську картку з відновлювальною кредитною лінією. Згоди на отримання кредиту за вказаною карткою відповідач не надавала. Доказів, які б підтверджували факт витрачання отриманих коштів в інтересах родини, стороною позивача суду надано не було.

Також, на підтвердження викладених у позові обставин, позивач додає до позовної заяви кредитний договір № 0307-8095 від 05.02.2020 року, укладений між ТОВ "Укр Кредит Фінанс" та ОСОБА_1 на суму 7680,00 гривень. Крім того, додається роздруківка електронного листа про погашення вказаного кредиту від 22.09.2020 року. Згоди на отримання вказаного кредиту відповідач не надавала. Кредит оформлявся позивачем в онлайн режимі, про що свідчить індивідуальний цифровий ідентифікатор замість підпису позичальника. Зі змісту договору взагалі не зрозуміло на які цілі був отриманий вказаний кредит. Доказів, на які цілі були витрачені отримані кошти, суду також надано не було.

Більш того, в матеріалах справи містяться чисельні відповіді Заводського відділу поліції ГУНП в Миколаївській області, надані на заяви ОСОБА_2 , які свідчать про те, що ОСОБА_1 , без відома своєї дружини, періодично оформляв "мікрокредити" та витрачав кошти на власні потреби.

Таким чином, у сукупності, наявні в матеріалах справи письмові докази, спростовують доводи позивача, викладені у позовній заяві, щодо витрачання отриманих ним кредитних коштів в інтересах родини, що виключає правові підстави для задоволення його позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 89, 141, 258, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 . до ОСОБА_2 , про поділ боргових зобов`язань подружжя, що виникли за час шлюбу - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ), адреса: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 ), адреса: АДРЕСА_2 , витрати понесені на оплату правової допомоги в сумі 5000,00 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 30 днів з дня його проголошення безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду

Суддя Д.Г. Нікітін