Справа №718/2224/22
Провадження №2/718/578/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.11.2022 року м.Кіцмань Чернівецька область

Кіцманський районний суд Чернівецької області у складі головуючого судді Масюк Л.О., секретаря Бужак О.В. провівши підготовче судове засідання у залі суду м. Кіцмань у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , до Сільськогосподарського ТзОВ «Припруття» про визнання права власності на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Сільськогосподарського ТзОВ «Припруття» про визнання права на нерухоме майно, мотивуючи свії вимоги тим, що вони працювали в колгоспі «Припруття» Кіцманського району Чернівецької області з 1992 року.

Зазначають, що їм як співробітниками було надано квартиру АДРЕСА_1 , для проживання з сім`єю. Даний будинок належав колгоспу «Припруття» і в ньому проживали сім`ї колгоспників. У 1993 році вони засилився в цю квартиру. Потім колгосп «Припруття» змінив назву на СТзОВ «Припруття», і вони в подальшому працювали на цьому підприємстві.

Вказують, що у 2002 році зборами учасників СТзОВ «Припруття» було прийнято рішення про продаж квартир мешканцям, які у них проживають. В той же час було прийнято рішення про продаж позивачам вказаної квартири. Рішення у них не збереглося, але збереглися інші документи, які доводять, що вони в законний спосіб, добровільно набули право власності на це нерухоме майно, а саме: квитанції до прибуткових касового ордеру №587 від 25.12.2002 року, №227 від 01.07.2003 року, №226 від 01.07.2003 року, №70 від 15.03.2004 року та №82 від 09.03.2003 року про повну оплату ними в касу СТзОВ «Припруття» коштів за квартиру та кладовку.

Зазначають, що договір купівлі-продажу між ними та СТзОВ «Припруття» не укладався, так як у них не було такої необхідності і вони вважали, що оплативши кошти в касу СТзОВ «Припруття» набули права власності на квартиру.

Посилаються на те, що вони, сусіди та правління СТзОВ «Припруття» знають про те, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 являються власниками вказаної квартири, оплативши за неї кошти і безперешкодно, протягом майже двадцять років володіють вказаним нерухомим майном. Багато з їхніх сусідів оформили за собою право власності на квартири у яких вони проживають, а вони цього не знали і тепер не мають можливості повноцінно розпорядитися своїм майном в законний спосіб.

Позивачі до сьогоднішнього часу проживають у вказаній квартирі, використовують її як своє помешкання, проводять там поточний ремонт, сплачують комунальні платежі. СТзОВ «Припруття» не вчиняє ніяких дій по оформленні документів на продаж квартири. Оскільки фактично СТзОВ «Припруття» не є її власником, витрат по утриманні квартири не несе.

Не зважаючи на те, що між ними та СТзОВ «Припруття» не було укладено договір купівлі-продажу, про те, вони з 2004 року, після сплати коштів в касу СТзОВ «Припруття», вони відкрито володіють та користуються вказаною квартирою.

Також вказують на те, що вони були зареєстровані в цій квартирі, а їхній син ОСОБА_3 і до цього часу в ній зареєстрований. Вони, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , сплачували і сплачують всі комунальні послуги.

Враховуючи наведене, просять позов задовольнити, визнати за ними, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної часткової власності по Ѕ частки на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 44,70 кв.м., житловою 20,50 кв.м.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в підготовче судове засідання не зявилися, однак скерували через канцелярію суду заяви в яких позов підтримали повністю та просили розглянути справу у їх відсутності.

Представник відповідача - директор СТзОВ «Припруття» Межинський В.І. в підготвоче судове засідання не зявився, однак подав заяву в якій позов визнає повністю, заперечень до вказаного у позові немають. Просив суд розглянути справу у його відсутність.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч.1. ст.206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Крім того, ч.3 ст. 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку.

Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що між позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено шлюб 02.07.1983 року у селі Підзахаричі Путильського району Чернівецької області, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 від 02.07.1983 року (а.с. 17)

Згідно Витягу із протоколу зборів учасників ТзОВ «Припруття» від 25.12.2002 року зборами учасників СТзОВ «Припруття» було прийнято рішення про продажу квартири АДРЕСА_1 за ціною 4387 грн. позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.18).

Згідно квитанцій до прибуткових касового ордеру №587 від 25.12.2002 року, №227 від 01.07.2003 року, №226 від 01.07.2003 року, №70 від 15.03.2004 року та №82 від 09.03.2003 року вбачається, що позивачі здійснювали оплату в касу СТзОВ «Припруття» за квартиру (а.с.19).

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 здійснюють оплату за комунальні послуги, що підтверджується копіями квитанцій (а.с.20-22).

Відповідно до Довідки-характеристики №257 від 10.10.2022 року виданої КП "Кіцманське БТІ" згідно даних архву Кіцманського БТІ, право власності на квартиру АДРЕСА_2 , станом на 10.10.2022 року не зареєстровано (а.с.23).

Відповідно до Висновку про вартість майна експерта-оцінювача ОСОБА_5 вартість квартири за адресою АДРЕСА_1 станом на 12.10.2022 року складає 94860 грн. (а.с.24).

Стаття 328 ЦК України визначає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном.

Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). (п. 9 Постанови)

Суб`єктом набувальної давності може бути як фізична, так і юридична особа.

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року.

При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. (п. 11 Постанови).

Враховуючи, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 добросовісно заволоділи вказаним майном і протягом 20 років продовжують відкрито, безперервно користуватися об`єктом нерухомого майна та використовувати його за призначенням, у зв`язку з чим, суд вважає, що позивачі на законних на те підставах набули право власності на таке нерухоме майно за набувальною давністю, на підставі чого позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі.

Враховуючи наведене, ст.ст. 317, 328, 344, 392 ЦК України, ст.ст. 49, 82, 200, 206, 352, 354 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНКОПП НОМЕР_2 , мешканкою АДРЕСА_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНКОПП НОМЕР_3 , мешканцем АДРЕСА_4 , право спільної часткової власності по Ѕ частки на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 44,70 кв.м., житловою 20,50 кв.м.

Судове рішення не проголошувалося в силу ч. 4 ст. 268 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Чернівецького апеляційного суду через Кіцманський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Кіцманського

районного суду: Л.О.Масюк