23.12.2022 Справа № 363/1708/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2022 року Вишгородський районний суд Київської області у складі:

головуючого - судді Котлярової І.Ю.,

за участі секретарів - Тищенко К.В., Несин Н.С.,

представників позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представників відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Вишгород цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 звернулася до Вишгородського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що 24.07.2012 року ОСОБА_6 їй було подаровано земельну ділянку з кадастровим номером :32:025:0104 площею 0, 25 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Того ж дня, позивачем була видана на ім`я ОСОБА_6 посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голяченко М.В. довіреність, якою уповноважила останнього окрім іншого розпоряджатися вказаною земельною ділянкою, а також її відчужувати. Позивач зазначила, що відповідач спонукав її на оформлення такої довіреності, мотивуючи це необхідністю представництва інтересів позивача в усіх уповноважених органах, установах, підприємствах та організаціях з приводу будівництва будинку на земельній ділянці, а також проведення комунальних комунікацій до земельної ділянки, введення в експлуатацію та реєстрації права власності. Оскільки ОСОБА_6 був чоловіком її доньки, без жодного сумніву оформила вказану довіреність. Однак в літку 2018 року позивач довідалася, що ОСОБА_6 діючи на підставі довіреності від її імені, уклав зі своєю матір`ю ОСОБА_7 договір купівлі-продажу належної позивачу земельної ділянки, яким відчужив на користь останньої земельну ділянку. Про вказані обставини позивачу стало відомо, після того, як звернулася до нотаріуса за дублікатом договору дарування належної їй земельної ділянки, оскільки оригінал був виключно у ОСОБА_6 . Після отримання копії договору дарування встановила іншого власника, а саме ОСОБА_7 . Позивач вважає, що договір купівлі-продажу земельної ділянки від 31.05.2017 року є фіктивним, а отже відповідно до ч. 2 ст. 234 ЦК України підлягає визнанню недійсним. Окрім того, зазначила, що сторони не мали наміру на досягнення правових наслідків, які обумовлювалися договором купівлі-продажу, оскільки кошти за оспорюваним договором не були сплачені, та позивач жодних коштів від продажу земельної ділянки не отримувала. Перехід права власності на земельну ділянку був оформлений лише формально, без реального наміру ОСОБА_7 його здійснювати, а саме: володіти, користуватися та розпоряджатися земельною ділянкою, оскільки саме ОСОБА_6 користується даною земельною ділянкою. Також просила звернути увагу на те, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25.09.2018 року шлюб між ОСОБА_6 та її донькою ОСОБА_8 було розірвано та судом встановлено, що сторони не проживали разом біля двох років, тобто на момент укладення спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки шлюб між ОСОБА_6 та її донькою ОСОБА_8 фактично розпався. Зазначила, що дарування земельної ділянки позивачу відповідачем ОСОБА_6 під час перебування останнього у шлюбі з донькою позивача, припинення сімейних стосунків та значне погіршення взаємовідносин між ОСОБА_6 та донькою позивача, і як наслідок з позивачем, відсутність розрахунків за оспорюваним договором між відповідачами, фактичне користування земельною ділянкою лише ОСОБА_6 у своїй сукупності свідчать, що договір купівлі-продажу земельної ділянки був укладений між відповідачами з єдиним наміром, ціллю заволодіти належною позивачу земельною ділянкою та останні усвідомлювали, що договір в частині проведення розрахунків не буде виконаний, а перехід права власності на земельну ділянку до ОСОБА_7 відбудеться лише формально, однак це надасть можливість ОСОБА_6 володіти та користуватися нею, а при необхідності і розпоряджатися. На підставі викладеного звернулася до суду та просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :32:025:0104 площею 0, 25 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 від 31.05.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голяченко М.В. з підстав його фіктивності.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 02.07.2020 року відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого судового засідання.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 05.11.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримував та просив про їх задоволення із викладених у позові підстав та наданих у судовому засіданні пояснень.

Відповідачі у судове засідання не з`явилися, їх представники у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечували та просили відмовити у його задоволенні у повному обсязі, з підстав його необґрунтованості та не доведеності.

Крім того, представником відповідачів адвокатом Кілічавою Т.М. до суду було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_6 була видана довіреність строком на п`ять років та дійсна до 24 липня 2017 року. Довіреність передбачала повноваження ОСОБА_6 , зокрема розпоряджатися, за ціну та на умовах на його власний розсуд нерухомим майном, а саме земельною ділянкою (кадастровий номер :32:025:0104), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та житловим будинком, що буде побудований на цій земельній ділянці, укладати усі незаборонені законом правочини, договори щодо розпорядження цим майном. Оригінал договору залишився у ОСОБА_6 , що підтверджує повну довіру у розпорядженні останнім цією земельною ділянкою. Станом на 31.05.2017 року довіреність не була скасована позивачем. 31.05.2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі продажу земельної ділянки, кадастровий номер :32:025:0104, площею 0,2500 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), посвідчений приватним нотаріусом) Київського міського нотаріального округу Голяченко М.В. Після придбання земельної ділянки ОСОБА_7 розпочала будівництво будинку, яке було закінчено в січні 2019 року та присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_1 (загальна площа будинку складає 52.4 кв.м., житлова площа 14.5. кв.м.). Право власності на житловий будинок було зареєстровано за ОСОБА_7 на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер КС87, виданий 31.01.2019 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.02.2019 року. Підтвердження фіктивності позивач вважає відсутність нібито оплати за договором, а відсутність розрахунку підтверджується не проведенням такого розрахунку через безготівковий рахунок. Також, позивач вказує на нібито формальність укладеного договору купівлі-продажу, з метою заволодіння земельною ділянкою позивача, яку раніше подарував їй ОСОБА_6 . Однак, представник відповідачів зазначила, що наявність чи відсутність проведеного розрахунку не тягне за собою визнання договору фіктивним, оскільки наслідки за правочином щодо зміни прав та обов`язків відбулись. За наявності в договорі вказівки про те, що продаж земельної ділянки за домовленістю сторін вчиняється за 300 000 грн., які були одержані продавцем від покупця до підписання цього договору, посилання позивача на відсутність доказів про розрахунок за земельну ділянку є безпідставними. Доказами реальності вчинення правочину, а саме укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки 31.05.2017 року, є будівництво житлового будинку з прибудинковими спорудами на спірній земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , фактичне проживання ОСОБА_7 у вказаному будинку та ведення господарства. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. На підставі викладеного, просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В свою чергу представником позивача до суду подано відповідь на відзив, в якому зазначив, що викладені у відзиві відомості є неправдивими. Вказав, що дійсно, 29.01.2010 року був укладений договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, про купівлю ОСОБА_6 земельної ділянки, але за кошти позивача, а тому є абсолютно логічним в контексті дарування даної земельної ділянки ОСОБА_6 позивачу. Ця ділянка по праву «де факто» належала з самого початку позивачу. Відповідач видурив у позивача довіреність на право розпоряджатися даною земельною ділянкою, під приводом проведення до будинку світла, води тощо. Після відчуження земельної ділянки ОСОБА_6 на користь матері, позивач не могла забрати зі свого будинку (дачі) свої речі та коштовності, тому як ОСОБА_6 погрожував розправою. Крім того, зазначив, що не логічним є те, що відповідач у 2010 році придбав земельну ділянку за 25 тис. доларів США, а в 2017 році відчужив її за 300 000 грн., тобто еквівалент приблизно 10 тис. доларів США. Підтвердження розрахунку не існує і існувати не може, тому як, у ОСОБА_7 таких коштів і бути не могло, та самого продажу не було, він відбувся тільки на папері. Ділянка та будинок і до фіктивного продажу, і після нього, використовується ОСОБА_6 та він там проживає. Позивачу про відчуження земельної ділянки відповідачем відомо не було та кошти вона не отримувала. Посилання представника відповідача на те, що після придбання ОСОБА_7 земельної ділянки остання розпочала будівництво будинку є відвертим введення суду в оману, оскільки будинок був побудований задовго до фіктивного продажу земельної ділянки, тобто до 31.05.2017 року, не кажучи вже про січень 2018 року, що суперечить самим словам ОСОБА_6 , який довідкою від грудня 2018 року, повідомив про своє проживання там. Позивачу надходять квитанції за оплату заборгованості, що також свідчить про те, що будинок на спірній земельній ділянці був вже побудований і новому власнику залишилось виключно його зареєструвати. Ще перебуваючи у шлюбі, в 2017 році ОСОБА_6 , обманним шляхом продав земельну ділянку та не повідомив про те ні дружину, ні власника, позивача. На підставі викладеного, позовні вимоги підтримує та наполягає на їх задоволенні.

Окрім того, представником відповідачів адвокатом Кілічавою Т.М. до суду було подано заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначила, що при посвідчені приватним нотаріусом довіреності на ім`я ОСОБА_6 , позивачем була прочитана та підписана. Станом на 31.05.2017 року довіреність позивачем скасована не була. Твердження позивача, що остання не може забрати речі з будинку та коштовності, та як відповідач погрожує розправою є надуманими та абсолютно не доведеними. На спірній земельній ділянці речей позивача ніколи не було. Позивач взагалі не цікавилась земельною ділянкою та була на ній лише декілька разів Посилання позивача на відсутність доказів про розрахунок за земельну ділянку є безпідставними та ґрунтуються виключно на її припущеннях.

Також, представником позивача до суду були подані письмові пояснення, в яких зазначив, що викладені у запереченні доводи є надуманими та вводять суд в оману. Позивач дійсно не могла забрати зі свого будинку (дачі), який був побудований задовго до продажу земельної ділянки свої речі, кошти в сумі 9000 доларів США та коштовності, що підтверджується довідками. Крім того, за замовлення позивача було проведене позасудове експертне дослідження, з висновку якого вбачається, що будинок на спірній земельній ділянці вже був з 07 серпня 2012 року, а тому новому власнику залишалося виключно його зареєструвати.

Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Статтею 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що 29 січня 2010 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянку, кадастровий номер :32:025:0104, площею 0,2500 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирпич Л.В.

На підставі даного договору на державному акті на право власності на земельну ділянку приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирпич Л.В. посвідчено про перехід права власності на земельну ділянку від ОСОБА_9 до ОСОБА_6

24 липня 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 був укладений договір дарування земельної ділянки, згідно якого ОСОБА_6 подарував, а ОСОБА_5 прийняла в дар земельну ділянку, кадастровий номер :32:025:0104, площею 0,2500 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голяченко М.В.

На підставі даного договору на державному акті на право власності на земельну ділянку приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голяченко М.В. посвідчено про перехід права власності на земельну ділянку від ОСОБА_6 до ОСОБА_5 .

Цього ж дня, у цього ж нотаріуса ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_6 була видана довіреність (бланк серії ВРТ № 324219) строком на п`ять років та дійсна до 24 липня 2017 року.

31 травня 2017 року між ОСОБА_5 , від імені якої на підставі довіреності (бланк серії ВРТ № 324219), посвідченої в м. Києві приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голяченко М.В., 24.07.2012 року за реєстровим номером 2556 діє ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий номер :32:025:0104, площею 0,2500 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голяченко М.В.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 31.05.2017 року вбачається, що право власності на земельну ділянку кадастровий номер :32:025:0104, площею 0,2500 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) зареєстровано за ОСОБА_7 .

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.02.2019 року вбачається, що за ОСОБА_7 зареєстровано право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (загальною площею 52.4 кв.м., житловою площею 14.5. кв.м.), на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер КС87, виданий 31.01.2019 року Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції України у Київській області.

Позивач вважає, що договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 31.05.2017 року є фіктивним, а отже відповідно до ч. 2 ст. 234 ЦК України підлягає визнанню недійсним.

Статтею 41 Конституції України регламентовано право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається; порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно частини четвертої статті 10 ЦПК України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» регламентовано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України визначено право власності як право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 321 ЦК України гарантовано непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У частині першій статті 215 ЦК України зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд має з`ясувати наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Згідно частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Продавець може домовитись з іншою особою про продаж її власності від її імені.

Відповідно до частин першої, третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (частини перша, третя статті 238 ЦК України).

Згідно зі статтею 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Предметом позову у даній справі є вимоги позивача про визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним, внаслідок його фіктивності, оскільки жодна зі сторін правочину не мала наміру на створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином, а виключно з метою позбавлення відповідачем ОСОБА_6 позивача права власності на належне їй майно, так як на виконання договору купівлі-продажу грошових коштів покупцем ОСОБА_7 не передавалось та остання не мала наміру володіти, користуватися та розпоряджатися земельною ділянкою, про що свідчить той факт, що саме ОСОБА_6 проживає у будинку та користується земельною ділянкою.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Тобто, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Такі правові висновки зроблені Верховним Судом України у постановах від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц.

Вище зазначену правову позицію підтримала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), вказавши при цьому, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

24.07.2012 року ОСОБА_5 була видана на ім`я ОСОБА_6 посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голяченко М.В. довіреність (бланк серії ВРТ № 324219) строком на п`ять років та дійсна до 24 липня 2017 року. Даною довіреністю ОСОБА_5 , зокрема уповноважила ОСОБА_6 розпоряджатися, за ціну та на умовах на його власний розсуд нерухомим майном, а саме земельною ділянкою (кадастровий номер :32:025:0104), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та житловим будинком, що буде побудований на цій земельній ділянці, укладати усі незаборонені законом правочини, договори щодо розпорядження цим майном, у тому числі: продавати, обмінювати (міняти), здавати в найм (оренду), передавати в заставу (іпотеку) за її зобов`язаннями або зобов`язаннями третіх осіб (виступати від її імені майновим поручителем) і приймати у заставу (іпотеку) будь-яке майно, в тому числі попередні (договори про наміри), договори про розірвання, припинення та / або зміну умов договорів і правочинів, здійснювати розрахунки по укладеним правочинах та договорам, одержувати належні їй гроші за цими правочинами та договорами.

Як встановлено судом під час розгляду даної справи в суді та не заперечувалося позивачем оригінал договору залишився у ОСОБА_6 , що також підтверджує про повну довіру у розпорядженні останнім цією земельною ділянкою.

Згідно з п. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до ч. 1 ст. 247 ЦК України строк довіреності встановлюється у довіреності. Якщо строк довіреності не встановлений, вона зберігає чинність до припинення її дії.

Пункти 1, 2 ст. 249 ЦК України передбачають, що особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Відмова від цього права є нікчемною. Особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність.

Станом на 31.05.2017 року на момент укладання між ОСОБА_5 , від імені якої на підставі довіреності (бланк серії ВРТ № 324219), посвідченої в м. Києві приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голяченко М.В., 24.07.2012 року за реєстровим номером 2556 діяв ОСОБА_6 та ОСОБА_7 договору купівлі-продажу земельної ділянки зазначена довіреність не була скасована ОСОБА_5 .

Окрім того, як встановлено з даної довіреності ОСОБА_5 з її змістом була ознайомлена, про що свідчить її підпис.

Видача позивачем на ім`я ОСОБА_6 довіреності, якою довірену особу уповноважено зокрема розпоряджатися, за ціну та на умовах на його власний розсуд нерухомим майном, а саме належною позивачу на праві власності земельною ділянкою (кадастровий номер :32:025:0104), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та житловим будинком, що буде побудований на цій земельній ділянці, укладати усі незаборонені законом правочини, договори щодо розпорядження цим, свідчить про спрямованість волі довірителя на відчуження належного їй спірного майна. На підтвердження цієї обставини також вказує те, що позовна заява не містить будь-яких посилань на недійсність виданої довіреності, а також на існування доказів відсутності дійсної волі ОСОБА_5 , як власника майна, на відчуження належної їй земельної ділянки.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що покупець спірної земельної ділянки ОСОБА_7 , зареєструвала своє право власності на майно у день укладення договору 31 травня 2017 року, що свідчить про вчинення учасниками правочину дій, спрямованих на реальне виконання укладеного договору купівлі-продажу та спростовує доводи позивача щодо наявності підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 31 травня 2017 року, укладеного ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5 , як такого, що є фіктивним.

Доводи позивача та її представника, що ОСОБА_6 обманним шляхом умовив позивача на посвідчення нею на його ім`я довіреності, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи в суді, та представником позивачем не доведено жодними доказами, оскільки позивач з її змістом була ознайомлена та її не скасовувала у визначеному законом порядку і довіреність була дійсною на протязі п`яти років, тобто строку на який була вона видана. Позивачем та її представником не доведено, що при посвідчені довіреності, позивач була обмежена на уповноваження цією довіреністю відповідача виключно для проведення комунікацій до земельної ділянки, а не у тому числі нею розпоряджатися на власний розсуд. Посилання позивача на те, що стосунки між ОСОБА_6 та її донькою погіршилися, та останньою до суду було подано позовну про розірвання шлюбу, що в свою чергу спонукало з метою помсти ОСОБА_6 на укладання оспорюваного договору також не знайшли свого підтвердження та позивачем в суді доведено не було.

Таким чином, за відсутності доказів на спростування існування волевиявлення на видачу довіреності, твердження позивача про недійсність оскаржуваного договору купівлі-продажу є безпідставним.

Також на підтвердження фіктивності оспорюваного договору позивач посилається на відсутність нібито оплати за договором, а відсутність розрахунку підтверджується не проведенням такого розрахунку через безготівковий рахунок.

З п.2.1 оспорюваного договору купівлі-продажу земельної ділянки, вбачається, що продаж земельної ділянки вчинено за ціною 300 000, 00 гривень, яку покупець повністю сплатила представнику продавця, а представник продавця отримав до нотаріального посвідчення цього договору. Нотаріальне посвідчення договору свідчить про повне проведення з продавцем розрахунку за продану земельну ділянку в повному обсязі і відсутність з її боку будь-яких претензій фінансового характеру до покупця.

Відповідно до частини третьої статті 631 ЦК України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

Таким чином, положення договору про те, що сторона договору отримала належні їй платежі до підписання договору, свідчить про те, що сторони домовилися вважати сплату коштів, здійснену раніше за відсутності правових підстав, виконанням укладеного договору стороною, яка за цим договором мала сплатити гроші.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що включення в договір купівлі-продажу положення про одержання однією стороною від іншої грошових коштів, у тому числі до підписання договору, є звичайною діловою практикою, зокрема при укладенні договорів фізичними особами, і така практика не суперечила закону в правовідносинах, щодо яких виник спір.

Закон України «Про нотаріат» та Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, який регулює роботу нотаріусів України, не містять положень, які зобов`язували б нотаріусів при посвідченні договорів купівлі-продажу земельної ділянки витребовувати у сторін договору документи, підтверджуючі безготівковість розрахунку.

Наявність чи відсутність проведеного розрахунку не тягне за собою фіктивність, оскільки наслідки за правочином щодо зміни прав та обов`язків відбулись.

Отже за наявності в договорі вказівки про те, що продаж земельної ділянки за домовленістю сторін вчиняється за 300 000 грн., які були одержані продавцем від покупця до підписання цього договору, посилання позивача на відсутність доказів про розрахунок за земельну ділянку є безпідставними та не свідчить про їх не проведення та не отримання їх позивачем.

Доводи представника позивача щодо того, що не є логічним те, що відповідач у 2010 році придбав земельну ділянку за 25 тис. доларів США, а в 2017 році відчужив її за 300 000 грн., тобто еквівалент приблизно 10 тис. доларів США, є безпідставними, оскільки сторони є вільними в укладенні договору, у тому числі і у визначенні ціни, за яку відчужується нерухоме майно, що також спростовується договором дарування земельної ділянку від 24.07.2012 року укладеного між ОСОБА_6 та позивачем, в якому ціна дарунку, а саме спірної земельної ділянку була визначена у розмірі 3 637, 77 грн. Посилання на те, що підтвердження розрахунку не існує і існувати не може, тому як, у ОСОБА_7 таких коштів і бути не могло, та самого продажу не було, він відбувся тільки на папері, є хибним, оскільки жодними належними та допустимими доказами не доведено та такі суду не надано.

В подальшому під час розгляду даної справи в суді представником позивача наголошувалося на тому, що позивачем за власні кошти на спірній земельній ділянці до укладання оспорюваного договору купівлі-продажу було побудовано житловий будинок, але право власності на нього не зареєстровано, проте такі доводи не знайшли свого підтвердження виходячи з наступного.

З підпункту 3.1.22 оспорюваного договору встановлено, що на земельній ділянці, яка відчужується зареєстрованих споруд не має, що підтверджується довідкою виданою Лебедівською сільською радою Вишгородського району Київської області від 17 травня 2017 року за № 220, тобто станом на 31.05.2017 року жодних споруд ній на спірній земельній ділянці не було.

24.07.2012 року був укладений договір дарування виключно щодо спірної земельної ділянки, в якому також зазначено, що земельна ділянка, що відчужується забудов не має, що підтверджується довідкою виданою Лебедівською сільською радою Вишгородського району Київської області від 26.12.2011 року № 692.

Довіреністю виданою позивачем на ім`я ОСОБА_6 також було уповноважено розпорядження виключно земельною ділянкою та житловим будинком, що буде побудований на цій земельній ділянці, тобто відомості на момент посвідчення довіреності, про наявність на спірній земельній ділянці житлового будинку також були відсутні.

Посилання представника позивача на фотокопії, як на підтвердження своїх доводів, не можуть бути визнані судом як належні та допустимі докази, оскільки ідентифікувати на фотокопіях осіб зображених на них та встановити, що зображений житловий будинок, є саме тим, будинок, який побудований позивачем на спірній земельній ділянці є не можливим.

Долучені до матеріалів справи чеки на купівлю будівельних матеріалів, також не підтверджують доводів представника позивача щодо будівництва позивачем житлового будинку, оскільки у даних чеках замовником та отримувачем виключно зазначено ОСОБА_6 та останні датовані вересень, квітень 2010 року та не свідчать про купівлю будівельних матеріалів для будівництва житлового будинку саме на спірній земельній ділянці. У судовому засіданні представник позивача жодних пояснень, щодо долучених ним чеків не надав, та виключно зазначив, що з вказівки позивача та за кошти позивача ОСОБА_6 придбавалися будівельні матеріали.

Представник відповідача ОСОБА_6 у судовому засіданні, щодо вказаних доводів заперечував, та зазначив, що ОСОБА_6 дійсно особисто придбавалися будівельні матеріали, проте, з яких підстав у позивача опинилися дані чеки не зрозуміло та не свідчить їх придбання саме для будівництва житлового будинку на спірній земельній ділянці та саме позивачем.

Окрім того, посилання представника позивача, як на підтвердження наявності будинку на квитанцію про заборгованість за оплату за комунальні послуги, яку отримала позивача, взагалі є недопустимим доказом, оскільки така стосується нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 , що є адресою реєстрації позивача. Довідка про отриману заробітну плату позивачем, також не може свідчити про будівництво нею житлового будинку на спірній земельній ділянці.

Натомість є доведеними та не спростовані представником позивача доводи представників відповідачів, що ОСОБА_7 на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер КС87, виданий 31.01.2019 року Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції України у Київській області зареєстровано право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (загальною площею 52.4 кв.м., житловою площею 14.5. кв.м.).

Крім того, долучений представником позивача висновок експерта № 03/11-1 за результатами аналізу-дешифрування місцевості, не є належним та допустимим доказом, оскільки він складений без попередження експерта про кримінальну відповідальність, та станом на 07.08.2012 року містить дані про наявність двох капітальних будівель на спірній земельній ділянці, в той час, як було встановлено з укладених договорів купівлі-продажу, дарування та довіреності, що станом на 31.05.2017 року, забудови на спірній земельній ділянці відсутні.

Інші доводи представника позивача, а саме, щодо того, що у житловому будинку перебували речі належні позивачу, у тому числі грошові кошти та коштовності, також не знайшли свого підтвердження та не доведені представником позивача жодними доказами.

Таким чином, аналізуючи викладене, суд приходить до переконання, про недоведеність представником позивача, що позивачем за власні кошти на спірній земельній ділянці до укладання оспорюваного договору купівлі-продажу було побудовано житловий будинок.

Посилання, як на підставу фіктивності оспорюваного договору на те, що саме ОСОБА_6 користується спірною земельною ділянкою, не є підставою для визнання його фіктивним.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 3 ст. 12 та ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав, передбачених статтею 234 ЦК України, для визнання оспорюваного договору фіктивним, оскільки позивачем та її представником не доведено, що укладаючи спірний договір купівлі-продажу, не мали намір досягти обумовлених ним юридичних наслідків, а тому, у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, підстав для стягнення судових витрат по справі, суд також не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1-13, 76-83, 88, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним відмовити.

Повний текст рішення суду виготовлений 28 грудня 2022 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ).

Відповідачі: ОСОБА_6 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 ), ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 ).

Суддя І.Ю. Котлярова