Номер провадження: 22-ц/813/32/22
Справа № 522/7791/21
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 (третя особа - ТОВ «Золотий Світанок») про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та стягнення коштів, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Науменко А.В. 22 листопада 2021 року у м. Одеса, -

встановила:

У травні 2021 року до Приморського районного суду м. Одеси звернулась ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 (третя особа - ТОВ «Золотий Світанок») про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та стягнення коштів.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначала, що 24 вересня 2020 року між нею та ОСОБА_1 , директором ТОВ «Золотий Світанок», було укладено Договір поставки автомобіля № 0001/1, за умовами якого ОСОБА_1 зобов`язався поставити автомобіль MERCEDES-BENZ G400d 2021 року випуску, не пізніше 17 лютого 2021 року.

На виконання умов договору, ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 31197,00 (тридцять одна тисяча сто дев`яносто сім) Євро, про що було зазначено у договорі.

Проте, ОСОБА_1 не поставив автомобіль та не повернув грошові кошти.

В подальшому, з відкритих джерел мережі інтернет позивач дізналась, що ОСОБА_1 ніколи не був директором ТОВ «Золотий Світанок».

Також ОСОБА_2 стало відомо, що ТОВ «Золотий Світанок» було перераховано аванс в сумі 24 000 Євро на користь ТОВ «Західно-Український Автомобільний Дім» за автомобіль MERCEDES-BENZ G400d 2021 року випуску, проте, в подальшому цей аванс було повернуто платнику ТОВ «Золотий Світанок».

Таким чином, позивач вважала, що відповідач навмисно ввів її в оману, а тому повинен повернути ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 31 197 Євро, що еквівалентно 1 050 402, 99 грн., у подвійному розмірі в сумі 2 100 805, 98 грн.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 1 050 405,99 грн.

В іншій частині позову - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму сплаченого судового збору у розмірі 10 504,02 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на необґрунтованість рішення суду, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована наступним: дана справа не підсудна Приморському районному суду м. Одеси, позов мав бути розглянутий Саратським районним судом Одеської області; ОСОБА_1 не є належним відповідачем у справі; судом першої інстанції неправильно застосовано положення статей 533, 1212 ЦК України.

Сторони про розгляд справи на 17 травня 2022 року були сповіщені належним чином.

16.05.2022 року від представника ОСОБА_1 надійшла заява про перенесення судового засідання.

17.05.2022 року від представника ОСОБА_2 на адресу Одеського апеляційного суду надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для зміни судового рішення є: неправильне застосування судом норм матеріального права; неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи, 24 вересня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як директором ТОВ «Золотий Світанок», був укладений Договір поставки автомобіля № 001/1, написаний від руки, в якому зазначено, що Компанія «Золотий Світанок» в особі директора ОСОБА_1 зобов`язується поставити автомобіль MERCEDES-BENZ G400d, 2021 року випуску, відповідно до комплектації в додатку №1 не пізніше 17.02.2021 року. Вартість вказаного автомобіля становить 155 985,21 Євро, зі вказаної суми ОСОБА_2 було передано ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 31 197,00 Євро.

Повноваження ОСОБА_1 на підписання вказаного договору підтверджуються Наказом ТОВ «Золотий Світанок» №2 від 22.09.2020 року про призначення відповідача на посаду заступника директора ТОВ «Золотий Світанок», а також листом Державної податкової служби ГУ ДПС в Одеській області, згідно якого ТОВ «Золотий Світанок» 18.10.2021 року за № 43130464 надано повідомлення про прийняття на роботу ОСОБА_1 з 23.09.2020 року.

Крім того, відповідачем визнаний факт написання договору та отримання коштів для придбання автомобіля.

З листа ТзОВ «Західно-Український Автомобільний Дім» від 12 квітня 2021 року вбачається, що між ТзОВ «Західно-Український Автомобільний Дім» та ТОВ «Золотий Світанок» було укладено Договір № від 11 вересня 2020 року купівлі-продажу автомобіля MERCEDES-BENZ G400d, 2021 року випуску, однак, у подальшому даний Договір було розірвано та повернуто сплачені кошти ТОВ «Золотий Світанок» у зв`язку із неповною оплатою ТОВ «Золотий Світанок» суми по даному Договору.

З вищевказаного можна зробити висновок, що ОСОБА_1 , на виконання умов Договору поставки автомобіля № 001/1, повинен був укласти Договір купівлі-продажу автомобіля MERCEDES-BENZ G400d, 2021 року випуску з ТзОВ «Західно-Український Автомобільний Дім», чого відповідачем зроблено не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 1 ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Згідно положень ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір поставки укладається в простій письмовій формі, але за бажанням сторін може бути нотаріально засвідчений (ст. 208 ЦК).

При укладанні договору поставки сторони зобов`язані узгодити його істотні умови, зокрема, щодо ціни та предмета. Предметом договору поставки може бути товар, який є в продавця на момент укладання договору або буде створений (придбаний, отриманий) продавцем у майбутньому (ст. 656 ЦК). Це може бути товар, визначений як родовими, так і індивідуальними ознаками.

З матеріалів справи вбачається, що, укладаючи 24 вересня 2020 року Договір поставки автомобіля № 001/1, сторони узгодили усі його істотні умови, зокрема щодо: предмета договору (автомобіль MERCEDES-BENZ G400d, 2021 року випуску), ціни договору (155 985, 21 Євро); строків поставки (17 лютого 2021 року).

Таким чином, колегія суддів вважає встановленим той факт, що 24 вересня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як директором ТОВ «Золотий Світанок», було укладено Договір поставки автомобіля № 0001/1, за умовами якого ОСОБА_1 зобов`язався поставити автомобіль MERCEDES-BENZ G400d, 2021 року випуску, не пізніше 17.02.2021 року.

В Договорі зазначено, що при укладанні договору ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 31 197,00 Євро.

При цьому, сторони дійшли повної згоди, необхідної для сили угоди, сторонами досягнуто згоди щодо істотних умов договору, а тому колегія суддів приходить до висновку, що Договір поставки автомобіля № 001/1 від 24 вересня 2020 року є укладеним.

У п.7.26 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у цивільній справі № 145/2047/16-ц зазначено, що відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Таким чином, колегія суддів доходить до висновку, що оскільки наявними у матеріалах справи доказами встановлений факт укладення 24 вересня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Договору поставки автомобіля № 001/1, умови якого відповідають чинному законодавству, то у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання договору поставки недійсним необхідно відмовити.

Доводи ОСОБА_1 про те, що він отримав кошти не від ОСОБА_2 , а від її чоловіка ОСОБА_3 , є безпідставними та не підтверджені жодним належним доказом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникли не договірні правовідносини, а правовідносини щодо набуття майна без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), що регулюються статтею 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Колегія суддів вважає такий висновок суду невірним, оскільки судом не враховано правову природу правовідносин, які виникли між сторонами.

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Виходячи із норм статті 1212 ЦК України, правова природа безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) - це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збережено за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частинами першою, другою статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Результат системного аналізу зазначених положень закону дає підстави вважати, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунено за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 29 вересня 2014 року у справі N 6-122цс14.

Колегія суддів доходить до висновку, що судом першої інстанції неправильно встановлено правову природу Договору поставки автомобіля № 001/1 від 24 вересня 2020 року, оскільки за його змістом ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 31 197,00 Євро у рахунок поставки в майбутньому автомобіля MERCEDES-BENZ G400d, 2021 року випуску. Отже, зміст Договору поставки свідчить про наявність між сторонами зобов`язальних (договірних правовідносин), що виключає можливість застосування статті 1212 ЦК України.

При цьому, в разі невиконання умов Договору поставки, норми ЦК України спеціально передбачають правові наслідки цього, відмінні від статті 1212 ЦК України.

Частиною першою статті 546 ЦК України визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно зі статтею 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання могло мати місце лише у разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникнути на підставі укладення Договору купівлі-продажу автомобіля MERCEDES-BENZ G400d, 2021 року випуску, між ОСОБА_1 та ТзОВ «Західно-Український Автомобільний Дім».

Оскільки вказаний Договір купівлі-продажу автомобіля укладено не було, передана відповідачу від ОСОБА_2 грошова сума 31 197,00 Євро є авансом, який підлягає поверненню позивачу.

Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 13 лютого 2013 року у справі N 6-176цс12, та правовому висновку, викладеному Верховним Судом у постанові від 09 грудня 2020 року у справі №211/5994/17 (провадження №61-15037св19).

Вищевикладене не було враховано судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення, у зв`язку із чим суд, вірно зазначивши про необхідність стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 1 050 405,99 грн., сплачених позивачем на підставі Договору поставки автомобіля № 001/1 від 24.09.2020 року, дійшов цього висновку, неправильно застосувавши норми матеріального права.

Одночасно, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що дана справа не підсудна Приморському районному суду м. Одеси, а позов мав бути розглянутий Саратським районним судом Одеської області, за місцем реєстрації апелянта.

Колегія суддів зазначає, що предметом позову у даній справі є стягнення грошових коштів у зв`язку із невиконанням Договору поставки автомобіля №001/1.

За умовами вказаного Договору, ОСОБА_1 зобов`язався поставити ОСОБА_2 зазначений у позові автомобіль не пізніше 17.02.2021 року.

Місцем реєстрації позивача є Приморський район м. Одеси, а саме: АДРЕСА_1 .

Згідно ч.8 ст. 28 ЦПК України позови, що виникають із договорів, у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.

Таким чином, за своєю специфікою, Договір поставки автомобіля мав бути виконаний за місцем реєстрації позивача, у Приморському районі м. Одеси, а тому дана справа підлягала розгляду саме Приморським районним судом м. Одеси.

Крім того, безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не є належним відповідачем у справі, оскільки у нього з ОСОБА_2 відсутні будь-які боргові, фінансові та інші зобов`язання.

Колегія суддів враховує, що, виходячи за змісту Договору поставки автомобіля №001/1, який визнаний судом апеляційної інстанції дійсним, апелянтом було отримано саме від ОСОБА_2 суму аванса за договором у розмірі 31 197,00 Євро.

Такими чином, вказане свідчить про існування між сторонами у справі договірних правовідносин.

Будь-яких належних та допустимих доказів того, що Договір поставки автомобіля №001/1 від 24.09.2020 року був укладений між ОСОБА_1 та чоловіком позивачки - ОСОБА_3 , апелянтом не надано.

Інші докази та обставини, на які посилається представник ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При викладених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не у повному обсязі визначився з характером спірних правовідносин, неправильно застосував норми матеріального права, у зв`язку із чим рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2021 року підлягає зміні, із викладення його мотивувальної частини у редакції цієї постанови. В іншій частині судове рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2021 року змінити, викласти його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 27 травня 2022 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе