ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1182/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" липня 2022 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі головуючого судді Якусика О.В., за участю секретаря судового засідання Херенкової К.К., позивача ОСОБА_1 , відповідача-1 - ОСОБА_2 , розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якому просить визнати недійсним договір позики, укладений 16 березня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач як дружина відповідача-1 про укладення договору позики не була обізнана та не давала згоди на його укладання, а отримані кошти були отримані відповідачем-1 на виконання домовленості щодо підготовки документів для продажу у власність відповідача-2 об`єкту нерухомості, у зв`язку із чим вважає, що у дійсності між сторонами був укладений договір про надання послуг, а не договір позики.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 20.07.2021 відкрито провадження у справі, за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, призначено розгляд справи на 03.11.2021.

23.10.2021 представником відповідача-2 подано до суду відзив, в якому останній заперечує проти задоволення позовних вимог як необґрунтованих та вказує, що для укладання договору позики отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а твердження позивача щодо удаваності спірного договору не відповідають дійсності, оскільки доказів на підтвердження спрямованості волі сторін на встановлення інших цивільно-правових відносин між сторонами позивачем не надано.

03.11.2021 відповідачем-1 подано відзив на позовну заяву, у якому він не заперечував проти задоволення позову, зазначивши, що отримані ним кошти передавалися відповідачем-2 для підготовки документів та супроводження ним купівлі-продажу нерухомого майна та за умови придбання відовідачем-2 нерухомості враховувалися б в ціні придбання. Проте відповідач-2 відмовився підписувати договір завдатку, натомість запропонував укласти саме договір позики. Відповідач-1 вважає, що між ним та відповідачем-2 фактично було укладено договір про надання послуг з підготовки процедури купівлі нерухомості.

03.11.2021 від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача-2, в якій позивач заперечувала щодо доводів викладених у відзиві, підтримала свої позовні вимоги та просила їх задовольнити.

03.11.2021 від відповідача 1 надійшло клопотання про виклик свідків.

11.11.2021 від відповідача-2 надійшли заперечення на відповідь на відзиви, в якому він зазначає, що відзив відповідача 1 та відповідь на відзив позивача є тотожними та не містять відмінностей та заперечував щодо обставин викладених в них.

25.11.2021 від відповідачем-1 подано додаткові пояснення, в яких він зазначає, що був введений в оману відповідачем-2, вказував, що передані кошти буди саме завдатком для підготовки придбання нерухомості та поточними витратами, пов`язаними з підготовкою об`єкту до продажу.

30.11.2021 в судовому засіданні суд розглянув клопотання відповідача-1 про виклик свідків, та постановив частково задовольнити клопотання, викликати в судове засідання в якості свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , в іншій частині відмовив та відклав судове засідання на 27.01.2022.

30.12.2021 від відповідача-2 надійшла заява щодо сумнівів в достовірності доказу, поданого до матеріалів справи.

20.01.2022 від відповідача-2 надійшло повідомлення щодо розгляду справи Верховним судом, яка є пов`язаною з даною справою, в якому зазначає, що Верховний Суд погодився з висновком суду апеляційної про недоведеність того, що між сторонами виникли інші правовідносини, ніж з укладеного між ними договору позики, щодо якого діє презумція правомірності правочину.

27.01.2022 від позивача надійшло клопотання про визнання явки відповідача-2 в судове засідання обов`язковою.

27.01.2022 в судовому засіданні суд розглянув клопотання відповідача-2 про витребування оригіналів документів, та постановив витребувати оригінал договору для огляду та у зв`язку з витребуванням оригіналу договору та неявкою свідків в судове засідання відклав розгляд справи на 24.02.2022.

24.02.2022 судове засідання не відбулось у зв`язку із широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України та введенням на території України із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року воєнного стану відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні».

27.05.2022 розгляд справи призначено на 23.06.2022.

05.07.2022 судове засідання призначено на 26.07.2022.

26.07.2022 в судове засідання свідки не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили, при вирішенні питання судом щодо можливості розгляду справи за відсутності свідків, сторони не заперечували.

26.07.2022 в судовому засіданні сторони надали свої пояснення та заперечення щодо суті спору.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до наступного висновку.

У відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як встановлено судом, 16.03.2020 між ОСОБА_3 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) було укладено договір позики №б/н, відповідно до умов якого позикодавець передає у власність позичальникові гроші в сумі 2000,00 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей протягом 2 (двох) місяців, але в будь якому разі не пізніше 16 травня 2020 року.

За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому, оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки, в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину передбачені статтею 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Щодо тверджень позивача, що без її згоди відповідач-1 уклав оспорюваний правочин, що суперечить ст. 65 СК України, оскільки вимога про повернення позики стосується спільного майна подружжя, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Приписи ст. 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання позики, оскільки договір позики за своєю правовою природою є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном.

Для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.

Такий договір створює обов`язки для другого з подружжя лише у разі, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК).

Схожий за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі №462/2662/20, від 26 вересня 2018 року у справі №713/285/2012, від 18 грудня 2018 року у справі №755/12668/16-ц, від 27 листопада 2019 року у справі №133/3928/14-ц, від 24 березня 2020 року у справі №521/20211/16-ц, від 28 квітня 2020 року у справі №522/16362/16-ц,від 09 червня 2020 у справі №522/20907/16-ц, від 12 червня 2020 року у справі №333/324/18, від 05 листопада 2020 року у справі №619/761/18, від 16 березня 2021 року у справі № 133/2718/18.

Таким чином, згода одного з подружжя на отримання позики іншим не є обов`язковою, а отже відсутні підстави для визнання недійсним договору позики з таких підстав.

Як передбачено ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з`ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме. За таких обставин, для визнання правочину удаваним позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі №357/3132/15-Ц, провадження № 61-16179св19).

Тобто, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Пунктом 12 договору позики сторони погодили, що: вони не приховують обставин, які мають істотне значення для цього договору; внаслідок укладення цього договору не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей та інших осіб, яких сторони зобов`язані утримувати за законом чи договором; договір не укладається під впливом тяжких для них обставин; вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому; чоловік (дружина) кожної із сторін згоден (згодна) з укладенням цього договору.

Щодо тверджень позивача про удаваність договору, на підтвердження чого позивачем надано ексклюзивний договір про інформаційне обслуговування продавця від 16.04.2019, укладений між позивачем та ОСОБА_6 , та звіти про оцінку майна, суд зазначає, що ані з ексклюзивного договору, ані зі звітів про оцінку майна, неможливо встановити пов`язаність цих документів з оспорюваним договором позики.

Так, ексклюзивний договір про інформаційне обслуговування продавця від 16.04.2019 укладено між позивачем та ОСОБА_6 , а не за участі відповідачів, а з наданих позивачем звітів про оцінку майна неможливо встановити замовника оцінки, її мети та платника таких послуг і їх вартості.

Зі звітів про оцінку майна також не вбачається, коли була замовлена така оцінка, в самих звітах (витягах з них) містяться висновок про ринкову вартість майна станом на 10 березня 2020 року, а Висновок про експерту грошову оцінку земельної ділянки містить дату оцінки - 10 березня 2020 року, що передує укладенню сторонами оспорюваного договору позику. Наведені обставини викликають сумнів у достовірності тверджень позивача і відповідача-1 про те, що кошти у сумі 2000 доларів США передавалися відповідачем-2 сам як оплата послуг з підготовки об`єкту нерухомості до продажу.

Крім цього, суд зауважує, що посилаючись на те, що між сторонами фактично був укладений договір про надання послуг з підготовки купівлі-продажу нерухомості, позивач і відповідач-1 не обґрунтували та не пояснили, які саме послуги були предметом цього договору та не надали жодних доказів фактичного вчинення дій відповдачем-1 з надання таких послуг та їх результату.

Твердження відповідача-1 про те, що кошти передавалися відповідачем-2 як завдаток суд вважає необґрунтованими,

Завдатком відповідно до ст. 570 ЦК України є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Наявні в матеріалах справи докази не підтверджують досягнення згоди між сторонами щодо придбання об`єкту нерухомості, погодження всіх істотних умов цього договору, в тому числі і ціни продажу. До того ж відповідач-1 не є кредитором (продавцем) у відносинах купівлі-продажу майна, не є представником продавця майна і ним не надано доказів погодження з продавцем майна таких умов розрахунків, а саме врахування цих коштів в ціні придбання (компенсації їх за рахунок продавця), про що зазначав відповідач-1 у відзиві на позовну заяву.

Щодо наданих позивачем скріншотів листування між відповідачем-1 та іншою особою, позначеною як «Дмитрий адвокат Т…» суд зазначає, що з їх змісту не вбачається існування жодних обставин, пов`язаних з передачею коштів, ні як позики, ні як завдатку, ні як оплати послуг, пов`язаних із підготовкою до продажу об`єкту нерухомості. Крім цього відповідач-2 не є адресатом такого листування .

І хоча сторони не заперечували ведення ними переговорів щодо можливості купівлі-продажу нерухомого майна, наявними в матеріалах справи доказами не підтверджується існування між сторонами спору будь-яких інших грошових зобов`язань, ніж тих, що випливають з оспорюваного договору позики.

Відповідно до ст. 76 ЦПК, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд, оцінивши надані сторонами докази, дійшов висновку, що надані позивачем докази не є належними доказами, з яких можна було б встановити удаваність правочину, оскільки вони не містять жодних посилань на будь-які фінансові аспекти взаємовідносин сторін.

Також суд вважає, що надані докази не відповідають критерію достатності, оскільки не дають змоги дійти висновку про наявність обставин справи, на які посилалися позивач і відповідач-1.

Суд також враховує, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Таким чином під час розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність оспорюваного договору позики вимогам, передбаченим статтею 203 ЦК України, а позивач не довела і судом не встановлено, що договір позики вчинено для приховання іншого правочину, а саме договору про надання послуг чи договору завдатку.

За таких обставин, аналізуючи правовідносини, що склалися між сторонами, та правові норми, що їх регулюють, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання договору недійсним, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Керуючись статтями 4, 5, 7, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 279, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним - відмовити.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 );

Відповідач-1: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 );

Відповідач-2: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_3 )

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 15 листопада 2022 року.

Суддя О.В. Якусик