ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6554/22 Справа № 226/502/22 Суддя у 1-й інстанції - Клепка Л. І. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К РА Ї Н И

11 листопада 2022 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи

за апеляційною скаргою Обласного комунального підприємства «Теплокомунальний»

на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 06 липня 2022 року, -

В С Т А Н О В И В:

22 лютого 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи. В обґрунтування вимог вказав, що він працює машиністом екскаватора 6 розряду автотранспортної дільниці ВП «Виробнича одиниця обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» «Мирноградтепломережа». 12.01.2022 йому було вручено повідомлення щодо необхідності обов`язкового профілактичного щеплення проти СОVID-19, а 07.02.2022 у зв`язку з відсутністю у нього щеплення було винесено наказ № 61-к про відсторонення його від роботи. Вважаючи наказ незаконним, так як згідно з Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» щеплення від СОVID-19 не внесено до переліку обов`язкових щеплень та що нормами трудового законодавства не передбачено відсторонення працівників від роботи у зв`язку з відсутністю в них щеплення від СОVID-19, позивач просить суд його скасувати та зобов`язати відповідача виплатити йому середню заробітну плату за весь час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним відстороненням від роботи (а.с.3-4).

Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 06 липня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи задоволено. Визнано протиправним і скасовано наказ Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» №61-к від 07.02.2022 про відсторонення від роботи з 07.02.2022 року без збереження заробітної плати на період до усунення причин, що зумовили відсторонення, машиніста екскаватора 6 розряду автотранспортної дільниці ВП ВО ОКП «ДТКЕ» «Мирноградтепломережа» ОСОБА_1 . Зобов`язано Обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго» виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за весь період його відсторонення від роботи. Стягнуто з Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 992 грн. 40 коп. (а.с. 56-61).

Не погодившись із рішенням суду, Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» звернулося з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення суду та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог (а.с.66-73).

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач перебуває в трудових відносинах з Відокремленим підрозділом «Виробнича одиниця обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго», працюючи машиністом екскаватора 6 розряду на автотранспортній дільниці експлуатаційно-ремонтного теплового району №1, що підтверджується його трудовою книжкою (а.с.14-15).

12.01.2022 позивачу вручено повідомлення за підписом Генерального директора обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» про обов`язкове профілактичне щеплення проти СОVID-19, згідно якого до 26.01.2022 він мав надати відповідачу документ, який підтверджує отримання повного курсу вакцинації або одну дозу дводозної вакцини від СОVID-19, сертифікат (міжнародний, внутрішній або іноземний), що підтверджує вакцинацію, або довідку про абсолютні протипоказання до щеплень. Цим же повідомленням попереджено, що в разі ненадання одного з цих документів до 26.01.2022, 31.01. 2022 року позивача буде відсторонено від роботи на підставі ст.46 КЗпП та ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» без збереження заробітної плати (а.с.16).

Згідно наказу №61-к від 07.02.2022 за підписом в.о. генерального директора Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» на виконання пункту 41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 №1236, наказу МОЗ «Про затвердження змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 30.11.2021 №2664 ОСОБА_1 на підставі ст.46 КЗпП України, ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 №1645-ІІІ було відсторонено від роботи з 07.02.2022 без збереження заробітної плати на період до усунення причин, що зумовили відсторонення (а.с.17). Підставою зазначається повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти СОVID-19 та акт від 07.02.2022 про відмову надати документ про обов`язкове профілактичне щеплення проти СОVID-19.

Наказом Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» №113-к від 28.02.2022 дію наказу №61-к від 07.02.2022 відносно ОСОБА_1 про відсторонення його від роботи було зупинено до завершення воєнного стану в Україні (а.с.34). Згідно вказаного наказу позивач та раніше відсторонені від роботи працівники у зв`язку з відсутністю у них щеплення повинні приступити до виконання трудових обов`язків на своїх робочих місцях, з чим 28.02.2022 був ознайомлений позивач (а.с.34).

Задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив із того, що відсторонення позивача від роботи є втручанням у конституційне право людини на працю шляхом його обмеження, яке може бути дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами, до яких належать постанова Кабінету Міністрів України та наказ Міністерства охорони здоров`я України, на що посилається відповідач. Оскільки суд дійшов висновку, що наказ Обласного комунального підприємства «Донецькиеплокомуненерго» №61-к від 07.02.2022 про відсторонення позивача від роботи прийнято у спосіб, що не відповідає вимогам пункту 1 статті 92 Конституції України та ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», він підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Вільний вибір передбачає різноманітність умов праці, проте сталими (обов`язковими) є гарантії захисту працівника від незаконного звільнення за будь-яких умов праці.

Незалежно від підстав виникнення трудових правовідносин держава зобов`язана створювати ефективні організаційно-правові механізми для реалізації трудових правовідносин на рівні закону, а відсутність таких механізмів нівелює сутність конституційних прав і свобод працівника. Не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватись з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів (абзаци перший і п`ятий підпункту 2.2 пункту 2, абзац дванадцятий пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) у справі за конституційною скаргою ОСОБА_6 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України від 4 вересня 2019 року № 6-р(II)/2019).

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За загальновідомими правилами, встановленими ст. 4 Конвенції Міжнародної Організації Праці № 158 від 04 лютого 1994 року, ратифікованої Верховною Радою України, яка набула чинності 16 травня 1995 року та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного зі здібностями або поведінкою працівника, або викликаного виробничою необхідністю підприємства, установи або служби.

Згідно із ч. 2 ст. 22 КЗпП України, відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Згідно ст 46 Кодексу законів про працю України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Отже, відсторонення від роботи можливе лише у випадках, перелічених у статті 46 Кодексу законів про працю України, про що зазначається і Верховним Судом у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 755/6458/15-ц (провадження № 61-18651св18).

При цьому, в наказі про звільнення, накладення дисциплінарного стягнення, відсторонення від роботи обов`язково має бути зазначено, в чому полягає порушення закону та/або трудової дисципліни, тобто, має бути вказівка на фактичні обставини, які послужили підставою для застосування заходу дисциплінарного стягнення. Наказ, розпорядження про відсторонення від роботи, звільнення з роботи повинен обов`язково містити нормативне посилання, зокрема, відповідач повинен зазначити назву, статтю, її частину, абзац, пункт, підпункт нормативно-правового акта чи акта локального нормотворення, на підставі якого позивач звільняється чи притягується до дисциплінарної відповідальності.

Як вбачається з наказу про відсторонення позивача від роботи №61-к від 07.02.2022, підставами для цього стали повідомлення Генерального директора ОКП «Донецьктеплокомуненерго» про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19 та відмова позивача надати документ про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19.

У своїх діях при відстороненні позивача від роботи відповідач керувався постановою КМУ від 09 грудня 2020 року № 1236, наказом МОЗ «Про затвердження змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 30.11.2021 №2664, ст.46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Згідно Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, доповненого пунктом 9 згідно з наказом Міністерства охорони здоров`я України від 30.11.2021 №2664, відповідно до якого обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники комунальних підприємств, установ та організацій.

Статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 6 квітня 2000 року N 1645-III акцентується, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, відсторонюються від виконання зазначених видів робіт у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом.

Організація і проведення профілактичних щеплень врегульовані Положенням про організацію і проведення профілактичних щеплень, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України 16 вересня 2011 року № 595 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України 11 серпня 2014 № 551).

Цим Положенням встановлено, що організація діяльності щодо проведення щеплень покладається на керівника закладу охорони здоров`я (далі - ЗОЗ) або на фізичну особу - підприємця, яка одержала ліцензію на право провадження господарської діяльності з медичної практики (далі - ФОП), в установленому законодавством порядку.

Щеплення проводяться тільки зареєстрованими в Україні вакцинами/анатоксинами згідно з Календарем профілактичних щеплень, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 серпня 2014 року № 551), та інструкціями із застосування вакцини або анатоксину, затвердженими в установленому порядку.

Профілактичні щеплення мають проводитися лише у пунктах щеплення. Запис про проведене щеплення робиться у відповідних формах медичної облікової документації таких як форма № 097/о; форма № 112/о; форма № 025/о; форма № 003/о.

У разі виявлення медичних протипоказань до щеплень відповідно до Переліку медичних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 11 серпня 2014 року № 551, особа направляється на комісію з питань щеплень, створену наказом по ЗОЗ. Для вирішення складних та суперечливих питань щодо проведення щеплень наказом Міністерства охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, структурних підрозділів з питань охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій створюється комісія з питань щеплень при обласному або міському ЗОЗ. Особи з хронічними захворюваннями в стадії ремісії за висновком комісії з питань щеплень можуть бути вакциновані в умовах стаціонару.

Згідно з пунктом 17 Положення факт відмови від щеплень з позначкою про те, що медичним працівником надані роз`яснення про наслідки такої відмови, оформлюється за формою № 063-2/о, підписується як громадянином (при щепленні неповнолітніх - батьками або іншими законними представниками, які їх замінюють), так і медичним працівником.

Отже, факт відмови особи від проведення щеплення оформлюється документально.

Іншого порядку відмови від обов`язкових профілактичних щеплень ані Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ані будь-який інший закон не містять.

Разом з тим, як слідує з акту від 07.02.2022 (а.с.33) про відмову позивача надати документ про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, відповідач не встановив, чи наявний у позивача такий документ та чи має він можливість його надати, а якщо ні - то з яких підстав.

Будь-яких доказів на підтвердження того, що позивач у встановленому законом порядку відмовився від обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19, відповідачем суду не надано.

Посилання відповідача у наказі № 61-к від 07.02.2022 як на підставу для відсторонення позивача від роботи на Акт про відмову надати документ про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 суд вважає порушенням вимог частин другої та шостої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2000 року N 1645-III, так як жодних юридичних наслідків цей акт сам по собі сам не створює та не засвідчує у встановленому Законом порядку юридичного факту відмови чи ухилення позивача від обов`язкового профілактичного щеплення, а також факту ненадання ним медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я.

При цьому суд звертає увагу, що відповідно до ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» особи відсторонюються від виконання зазначених видів робіт у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень.

Між тим, фактичною підставою для відсторонення позивача ОСОБА_1 від роботи стала його відмова надати документ про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, що не відповідає нормам діючого законодавства. Окремого закону, який би передбачав сам порядок (процедуру) відсторонення працівника від роботи у разі відмови чи ухилення його у встановленому законом порядку від встановленого законодавством обов`язкового профілактично щеплення саме проти COVID-19 законодавцем не прийнято і ні постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. № 1236, ні статтею 46 Кодексу законів про працю, ні ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» не передбачено.

Отже, на рівні національного законодавства процедура відсторонення працівника від роботи у разі відмови чи ухилення у встановленому законом порядку від обов`язкових профілактичних щеплень встановлена Законом України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення».

Згідно ст. 7 цього Закону, підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; негайно інформувати органи державної санітарно-епідеміологічної служби про надзвичайні події і ситуації, що становлять загрозу здоров`ю населення, санітарному та епідемічному благополуччю.

Відповідно до ч. 2 ст. 27 цього Закону обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються.

Порядок внесення посадовими особами державної санітарно-епідеміологічної служби України подання про відсторонення осіб від роботи згідно з Законом України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», а також форма подання та терміни відсторонення встановлені Інструкцією про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи та іншої діяльності, затвердженою наказом МОЗ від 14 квітня 1995 року № 66 зі змінами, внесеними наказом МОЗ від 30 серпня 2011 року № 544.

Згідно з п. 2.3 Інструкції подання - це письмовий організаційно-розпорядчий документ державної санітарно-епідеміологічної служби України, який зобов`язує роботодавців у встановлений термін усунути від роботи або іншої діяльності зазначених у поданні осіб.

Підставою для внесення подання можуть бути дані з акта перевірки об`єкта, довідка медичних закладів тощо (п. 2.4. Інструкції).

Відповідно до п. 2.5. Інструкції подання складають у двох примірниках, один з яких направляється роботодавцю, що зобов`язаний забезпечити його виконання, а другий зберігається у посадової особи, яка внесла подання.

Пунктом 1.2.5 п. 1.2. Інструкції визначено, що особами, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень, визнаються, зокрема, окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи, які необґрунтовано відмовились від профілактичного щеплення, передбаченого Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року, яким, до того ж, обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19 не передбачено.

Зі змісту наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року № 2153 вбачається, що в ньому відсутні положення про обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, так як вказаний наказ лише затверджує «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням».

Обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, визначено відповідним Переліком, який підписаний Генеральним директором Директорату громадського здоров`я та профілактики захворюваності, який не уповноважений визначати окремі професії, виробництва та організації, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб.

Фактично, обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року № 2153 для певних професій, виробництв та організацій не визначена, а затверджено лише «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням». Це дає суду підстави вважати, що станом на теперішній час вакцинація від СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, для працівників є добровільною, що не надає роботодавцю права застосовувати будь-які заходи впливу до працівника, якщо останній не бажає її проходити.

Зупинення відповідачем наказу про відсторонення позивача від роботи у зв`язку з набранням з 01.03.2022 року чинності наказом Міністерства охорони здоров`я від 25.02.2022р. № 380 «Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021р. № 2153» суд не бере до уваги, оскільки цим висновки щодо незаконності винесення спірного наказу не спростовуються.

Відповідно до п. 3.2. рішення від 28.08.2020 року у справі за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів", положень частин першої, третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" Конституційний Суд України наголосив, що згідно зі статтею 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 4, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України; обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України. В своєму рішенні Конституційний Суд України констатував, що відсторонення від роботи є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому, в силу положень пункту 1 статті 92 Конституції, таке втручання дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами, до яких належать постанова Кабінету Міністрів України і наказ Міністерства охорони здоров`я.

Суд першої інстанції врахувавши все вищезазначене, дійшов та правильного та обґрунтованого висновку, що відсторонення позивача від роботи є втручанням у конституційне право людини на працю шляхом його обмеження, яке може бути дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами, до яких належать постанова Кабінету Міністрів України та наказ Міністерства охорони здоров`я України, на що посилається відповідач.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для задоволення позову та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» - залишити без задоволення.

Рішення Димитровського міського суду Донецької області від 06 липня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: