_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/228/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.11.2022

Київський районний суд м.Одеси в складі головуючого судді Бескровного Я.В., при секретарі Свистуновій Є.С., розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа Орган опіки та піклування Київської рай адміністрації Одеської міськради, про вселення та зобов`язання вчинити певні дії -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з даними позовом у якому происла суд вселити її разом з дітьми ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 у будинок АДРЕСА_1 та зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити їй перешкод у вселенні та користуванні будинком та надати ключі від будинку.

Позов вмотивовано тим, що їй на праві власності належить 2/9 частини житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться у АДРЕСА_1 . Вона має двох дітей ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Інша частина будинку належить відповідачам, які чиніть їй перешкоди у користуванні будинком, не надають доступу до нього.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала просила його задовольнити.

Представник відповідачів та самі відповідачі проти задоволення позову заперечували, надали суду пояснення, що не чинять ОСОБА_1 жодних перешкод, що бачили її один чи два рази. З вимогами щодо надання їй ключем від будинку вона до них не зверталася.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові доказів, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що житловий будинок, літ. «А», з господарськими спорудами, по АДРЕСА_1 , у 1982 році належав на праві спільної часткової власності: ОСОБА_3 - 7/18 частин на підставі свідоцтва від 29.06.1982 року про право на спадщину за заповітом, за реєстровим номером 3-4722; ОСОБА_8 - 7/18 частин на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.06.1982 року, за реєстровим № 3-4722; ОСОБА_9 - 2/9 частини на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.07.1982 року, за реєстром №3-5524.

Згідно з договором дарування від 20.06.2006 року, ОСОБА_1. (після реєстрації шлюбу - ОСОБА_1 ) отримала від ОСОБА_9 у власність 2/9 частини житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться у АДРЕСА_1 , та складається в цілому з однієї житлової будівлі 33,8 кв.м житлової площі, що зазначена в схематичному плані літерою «А», з будівлями та спорудами, що зазначені літерами» «Г» - вбиральня, №1-7 - огорожа, І- мостіння, що розташовані на земельній ділянці, розміром 515 кв.м.

Право власності на зазначену 2/9 частку будинку позивач зареєструвала згідно вимог чинного законодавства (а.с.18-20). Крім цього, відповідач зареєструвала у вказаному будинку право на проживання (а.с.43).

Згідно частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 321 ЦК України встановлено конституційний принцип непорушності права власності, що передбачений статтею 41 Конституції України, - право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановленому законом.

Відповідно до вимог ст.29 ч.3 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Статтею 81 ч.1 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд вважає, що доказами у справі на підтвердження наявності перешкод у користуванні майном, що належить особі на праві власності, зокрема у його вселенні до спірного житлового приміщення можуть бути: акти про не допуск до належного особі на праві власності майна, звернення до правоохоронних органів, пояснення осіб, які можуть підтвердити ті чи інші обставини, які мають значення для вирішення справи, показання свідків тощо.

Натомість позивачем не було надано суду жодного доказу, який підтверджував зазначені ним обставини.

Допитати саму позивачку суд не зміг, оскільки згідно пояснень її представника, вона знаходиться поза межами України і час її повернення невідомий, а заяв щодо проведення засідань у режимі відео конференцій стороною позивача не подавалося.

За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Аналізуючи досліджені докази у сукупності через призму заявлених позовних вимог, суд констатує, що позивачем поза розумним сумнівом не доведено факт чинення йому перешкод з боку відповідачів у користування належною їй часткою спірного будинку, оскільки позивачем не надано достатніх та переконливих доказів цьому.

З цих підстав суд вважає, що позов не обґрунтований та не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 4-13,76-89,258-273 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його підписання. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Бескровний Я. В.