Провадження № 2/127/1465/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2022 рокум. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Шаміної Ю.А.,

при секретарі судового засідання Петуховій Н.А.,

за участю: відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідачів адвоката Семенюк Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

АТ «Укрсиббанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. Мотивуючи позов тим, що АКІБ «УкрСиббанк» (поточне найменування Акціонерне Товариство «Укрсиббанк») та ОСОБА_1 , уклали договір про надання споживчого кредиту №0 від 09.09.2008 з додатковими угодами №1 від 28.11.2008, №2 від 19.08.2009, №1 від 10.02.2009, №1 від 18.02.2009, №2 від 02.11.2010, (в системі обліку банку договір №0), відповідно до умов якого позивач надав ОСОБА_1 кредит (грошові кошти) в сумі 30000,00 дол.США, а ОСОБА_1 зобов`язався щомісяця повертати наданий кредит та сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі та в строки, передбачені кредитним договором, але у будь - якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 07.09.2018, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту (п.п.1.1, 1.2. кредитного договору). Додатковою угодою №2 від 02.11.2010 було змінено валюту кредитування на гривню з встановленням ліміту кредитної лінії у розмірі 225251,20 грн. Позичальник зобов`язався повертати кредит у гривнях щомісячно у розмірі та строки, встановлені графіком погашення, але у будь-якому випадку повернути не пізніше 07.09.2023, та сплатити проценти у розмірі та порядку, встановленому п.6 та п.7 додаткової угоди. Сторони домовилися, що для ідентифікації договору може застосовуватися номер договору 0. Облік заборгованості та розрахунків за траншем, виданим у гривні, здійснюється банком за номером договору 0. В забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника по вказаному кредитному договору прийнята порука ОСОБА_2 згідно договору поруки №228030 від 09.09.2008 з додатковими угодами №1 від 02.11.2010, та №1 від 18.02.2009. Відповідно із ст.ст. 553, 554 ЦК України, п.п. 1.1.-1.5 договору поруки поручитель зобов`язується відповідати за виконання позичальником зобов`язань перед кредитором щодо повернення у повному розмірі кредиту, сплати процентів, пені, що виникли з кредитного договору, як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Відповідальність поручителя і позичальника є солідарною. Підписанням договору поруки поручитель підтвердив, що йому добре відомі усі умови вищевказаного кредитного договору. Причини невиконання позичальником своїх зобов`язань по кредитному договору ніяким чином не можуть вплинути на виконання поручителем зобов`язань по договору поруки. У зв`язку з невиконанням позичальником своїх зобов`язань щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами виникла прострочена заборгованість за вказаним договором. 31.03.2016 АТ «УКРСИББАНК» звернулося до суду з позовом про стягнення солідарно з відповідачів заборгованості за вказаним кредитним договором у розмірі 353551,70 грн, що склалася станом на 29.03.2016. Рішенням Вінницького міського суду від 14.12.2018 позов задоволено частково та ухвалено стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №0 від 09.09.2008 року у розмірі 273795,28 грн та судові витрати. Постановою Вінницького апеляційного суду від 21.03.2019 по справі №127/6689/16-ц рішення Вінницького міського суду від 14.12.2018 року змінено та вирішено стягнути на користь АТ «Укрсиббанк»: з ОСОБА_1 134208,58 грн заборгованості, яка склалася станом на 29.03.2016, з яких: 55248,98 грн - заборгованості по кредитних коштах, 78959,62 грн - заборгованості по процентах. Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 219343,12 грн заборгованості, яка склалася станом на 29.03.2016, з яких: 139469,92 грн - заборгованості по кредитних коштах, 15050,23 грн - заборгованості по процентах, 27424,64 грн - пеня за прострочення повернення кредитних коштів, 37398,33 грн. - пеня за прострочення сплати процентів. Виконання постанови Вінницького апеляційного суду від 21.03.2019 року тривало з 21.03.2019 року по 17.08.2021 року, погашення боргу здійснювалося частками щомісячно, та у повному обсязі сплачено лише 17.08.2021 року. Так, погашення 55248,98 грн заборгованості по кредиту здійснено лише 04.08.2020 року. Погашення 78959,62 грн. заборгованість по процентах у повному обсязі відбулося 24.07.2020 року. Погашення 139 469,22грн. заборгованість по кредиту у повному обсязі відбулося 17.08.2021 року. Погашення 15050,23 грн. заборгованість по процентах у повному обсязі відбулося 04.08.2020 року. Так за прострочення погашення сум заборгованості, що підлягали стягненню за рішенням суду, необхідно стягнути з ОСОБА_1 3% річних у сумі 4381,14 грн (2007,13 + 2374,01) та інфляційну різницю у сумі 5373,65 грн (1554,22 + 3819,43), з яких: - 3% річних у розмірі 2007,13 грн та інфляційні у розмірі 1554,22 грн за несвоєчасну сплату 55248,98 грн (заборгованості по кредиту) за період прострочення з 20.05.2019 року по 04.08.2020 року; - 3% річних у розмірі 2374,01 грн та інфляційні у розмірі 3819,43 грн за несвоєчасну сплату 78959,62 грн (заборгованості по процентах) за період прострочення з 20.05.2019 року по 24.07.2020 року. Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 3% річних у сумі 6924,84 грн (6378,97 + 545,87) та інфляційну різницю у сумі 13312,12 грн (13011,24 + 300,88), з яких: - 3% річних у розмірі 6378,97 грн та інфляційні у розмірі 13011,24 грн за несвоєчасну сплату 139 469,92 грн (заборгованості по кредитних коштах) за період прострочення з 20.05.2019 року по 17.08.2021року; - 3% річних у розмірі 545,87 грн та інфляційні у розмірі 300,88 грн за несвоєчасну сплату 15050,23 грн (заборгованості по процентах за період прострочення з 20.05.2019 року по 04.08.2020 року), яку позивач просить стягнути.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 23.06.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у цивільній справі за позовом Акціонерним товариством «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) осіб.

28.07.2022 представник відповідачів адвокат Семенюк Н.Ю., у межах строку встановленого судом, надала суду відзив на позовну заяву (вх. №46741), згідно якого позовні вимоги не визнали, оскільки підставою даного позову є невиконання зобов`язання на підставі рішення суду, а невиконання зобов`язань відповідно до кредитного договору. Вважають, що індексація внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Крім того, вказали, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу яка його порушила, а це 2016 рік, після звернення з позовом до суду. Просила відмовити в задоволенні позову.

01.08.2022 ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення) сторін в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, в розгляд справи в порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін та призначено справу до судового розгляду.

30.09.2022 до суду подано відповідь на відзив (вх. №62148), яку у межах строку встановленого судом було надіслано засобами поштового зв`язку 26.09.2022, згідно поданої відповіді на відзив представник позивача вважає, що строк позовної давності пропущено не було, оскільки Додатковою угодою №2 від 02.11.2010 сторони погодили термін повернення заборгованості до 07.09.2023 року, а також строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням платежів, встановлені графіком погашення кредиту, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню в строк до 07.09.2023 року. Позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватись з моменту настання строку погашення чергового платежу. Оскільки договором передбачено щомісячні платежі, що складаються з кредиту, відсотків, винагороди, комісії то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення, а тому вважають, що трирічний строк звернення до суду не пропущено. Крім того, вважають, що твердження представника відповідачів про те, що індексація знецінення підлягає лише грошова одиниця гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає спростовується Додатковою угодою № 2 від 02.11.2010, якою було змінено валюту кредитування на гривню з встановленням ліміту кредитної лінії у розмірі 225251,20 грн.

У судове засідання представник позивача адвокат Гладиш Я.М., яка діє на підставі ордера на надання правничої (правової допомоги) серії АА № 0019816, не з`явилася, натомість 27.10.2022 судом отримано заяву (вх. №68922) (а.с.114) про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала за обставин викладених в позові, просила позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 та представник відповідачів адвокат Семенюк Н.Ю., яка діє на підставі ордера серія ВН №090820 на надання правової допомоги від 18.07.2022, позовні вимоги не визнали, заперечувала щодо їх задоволення з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Вислухавши пояснення відповідача та представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно з частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом установлено, що між АКІБ «УкрСиббанк» (поточне найменування Акціонерне Товариство «Укрсиббанк») та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту №0 від 09.09.2008 року з додатковими угодами №1 від 28.11.2008 року, №2 від 19.08.2009 року, №1 від 10.02.2009 року, №1 від 18.02.2009 року, №2 від 02.11.2010, (в системі обліку банку договір №0), відповідно до умов якого позивач надав ОСОБА_1 кредит (грошові кошти) в сумі 30000,00 доларів США, а ОСОБА_1 зобов`язався щомісяця повертати наданий кредит та сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі та в строки, передбачені кредитним договором, але у будь-якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 07.09.2018, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту (п.п.1.1, 1.2. кредитного договору). (а.с. 20- 22).

Додатковою угодою №2 від 02.11.2010 року було змінено валюту кредитування на гривню з встановленням ліміту кредитної лінії у розмірі 225251,20 грн. Позичальник зобов`язався повертати кредит у гривнях щомісячно у розмірі та строки, встановлені графіком погашення, але у будь-якому випадку повернути не пізніше 07.09.2023 року, та сплатити проценти у розмірі та порядку, встановленому п. 6 та п. 7 додаткової угоди. Сторони домовилися, що для ідентифікації договору може застосовуватися номер договору 0 (а.с. 27 (зворот) - 31).

В забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника по вказаному кредитному договору прийнята порука ОСОБА_2 , згідно договору поруки №228030 від 09.09.2008 з додатковими угодами №1 від 02.11.2010, та №1 від 18.02.2009. Відповідно п. п. 1.1.-1.5 договору поруки поручитель зобов`язався відповідати за виконання позичальником зобов`язань перед кредитором щодо повернення у повному розмірі кредиту, сплати процентів, пені, що виникли з кредитного договору, як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Відповідальність поручителя і позичальника є солідарною. Підписанням договору поруки поручитель підтвердив, що йому добре відомі усі умови вищевказаного кредитного договору. Причини невиконання позичальником своїх зобов`язань по кредитному договору ніяким чином не можуть вплинути на виконання поручителем зобов`язань за договором (а.с. 32-33).

У зв`язку із порушенням відповідачів взятих на себе зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту №0 від 09.09.2008 року АТ «Укрсиббанк» звернулося до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Вінницького міського суду від 14.12.2018 по справі №127/6689/16-ц позов задоволено частково та ухвалено стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №0 від 09.09.2008 року у розмірі 273 грн 28 коп., а також стягнуто в рівних частках витрати по сплаті судового збору в сумі 4106 грн 93 коп.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 21.03.2019 по справі №127/6689/16-ц рішення Вінницького міського суду від 14.12.2018 скасовано та вирішено стягнути на користь АТ «УКРСИББАНК»: з ОСОБА_1 134208,58 грн заборгованості, яка склалася станом на 29.03.2016, за договором споживчого кредиту (з Правилами) №0 від 09 вересня 2008 року, з яких: 55248,98 грн - заборгованість по кредитних коштах, 78959,62 грн - заборгованість по процентах; стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 219343,12 грн заборгованості, яка склалася станом на 29.03.2016 року, за договором споживчого кредиту (з Правилами) №0 від 09 вересня 2008 року, з яких: 139469,92 грн - заборгованості по кредитних коштах, 15050,23 грн - заборгованості по процентах, 27424,64 грн - пеня за прострочення повернення кредитних коштів, 37398,33 грн - пеня за прострочення сплати процентів (а.с. 35-38).

Як встановлено в судовому засіданні, про що не заперечувалось і відповідачем, останнім здійснено погашення боргу в розмірі 55248,98 грн - заборгованості по кредиту - 04.08.2020; 78959,62 грн заборгованість по процентах у повному обсязі відбулося - 24.07.2020; 139469,22 грн заборгованість по кредиту у повному обсязі відбулося - 17.08.2021; 15050,23 грн заборгованість по процентах у повному обсязі відбулося -04.08.2020.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За приписами ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положеннями ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частиною другою ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06.2019 року у справі № 916/190/18.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три відсотки річних від простроченої суми.

У постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 20 січня 2016 року у справі №6-2759цс15 про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, від 13.11.2019 року у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 року у справі №902/417/18 сформульовано висновки про те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Судом встановлено, що відповідачі належним чином не виконували своїх зобов`язань за договором №0 від 09.09.2008, відповідно до якого було надано кредит строком до 07.09.2023 року. У зв`язку із цим банк звернувся до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості за кредитом. Постановою Вінницького апеляційного суду від 21.03.2019 підтверджено наявність грошового зобов`язання відповідачів перед банком та його порушення.

Таким чином, з ухваленням судом у 2019 році рішення про стягнення з відповідачів боргу за договором №0 від 09.09.2008 року зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання ними грошового зобов`язання, тобто до 17.08.2021 року (дата останнього платежу з погашення боргу). Відтак, кредитор має право на стягнення з відповідача сум, передбачених статтею 625 ЦК України , за увесь час прострочення до 17.08.2021 року.

Суд не бере до уваги посилання представника відповідачів на те, що позивачем пропущено строк позовної давності з наступних підстав.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11.09.1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п. 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до ст. 256 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові - ч. 4 ст.267 ЦК України.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки ст.257 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.

У відповідності до ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 року у справі №127/15672/16-ц прийшла до висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

У даній справі АТ «Укрсиббанк» пред`явило позов до суду 08.06.2022. При цьому позивач звернувся за стягненням з відповідачів 3% річних та інфляційних втрат за час прострочення, який, як він вважає, тривав з 21.03.2019 по 17.08.2021 та надав відповідні розрахунки суми річних та інфляційних втрат, які охоплюють увесь зазначений період, який переривався проведеним відповідачами платежем на погашення боргу.

У відповідності до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а тому зважаючи на те, що судове рішення про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором було виконано 17.08.2021 (дата остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням), саме з цього дня зобов`язання відповідачів перед банком за кредитним договором припинилося.

З огляду на зазначене, суд доходить до висновку що позивачем не пропущено строку позовної давності, а тому інфляційні втрати та 3% річних від простроченої суми боргу, нараховані у межах строку позовної давності за три роки до звернення банку до суду з позовом.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що розмір нарахованих банком 3% від простроченої суми кредиту в розмірі 55248,96 грн за період з 20.05.2019 по 04.08.2020 становить 2007,13 грн; від простроченої суми кредиту в розмірі 78959,62 грн за період з 20.05.2019 по 24.07.2020 становить 2374,01 грн; від простроченої суми кредиту в розмірі 139469,92 грн за період з 20.05.2019 по 17.08.2021 становить 6378,97 грн; від простроченої суми кредиту в розмірі 15050,23 грн за період з 20.05.2019 по 04.08.2020 становить 545,87 грн (а.с. 50).

Із наданим розрахунком 3 % річних суд погоджується та вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача 4381,14 грн та солідарно стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 6924,84 грн.

При вирішенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат суд виходить із наступного.

Цивільним кодексом України, як основним актом цивільного законодавства, не передбачено механізму здійснення розрахунку інфляційних втрат кредитора у зв`язку із простроченням боржника у виконанні грошового зобов`язання.

Водночас, ч. 1 ст. 8 ЦК України визначено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Частиною п`ятою статті 4 ЦК України передбачено, що інші органи державної влади України у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини.

Статтею першою Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» №1282-ХІІ від 03.07.1991 року визначено індексацію грошових доходів населення як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг, а індекс інфляції (індекс споживчих цін) як показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Статтею 2 цього Закону передбачено як об`єкти індексації грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, що не мають разового характеру, перелік яких визначено у частині першій цієї статті; водночас, частиною другою статті 2 цього Закону законодавець передбачив право Кабінету Міністрів України встановлювати інші об`єкти індексації, поряд з тими, що зазначені у частині першій цієї статті.

З метою реалізації положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» Кабінет Міністрів України постановою №1078 від 17.07.2003 затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок), пунктом 1 якого передбачено, що цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (пункти 1-1, 4 Порядку).

При цьому іншого порядку компенсації грошей (грошових коштів) у зв`язку з їх знеціненням, окрім встановленого індексу інфляції (індексу споживчих цін), чинним законодавством України не передбачено.

Отже, при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку з простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007 року. Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови КМУ №1078).

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.06.2020 року у справі №905/21/19.

У постанові від 20.11.2020 року у справі №910/13071/19 Верховний Суд прийшов до висновку, що статтею 625 ЦК України передбачено право особи отримати компенсацію інфляційних збитків за весь період прострочення. Якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - «дефляція», то це не змінює його правової природи і не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою КМУ №1078 від 17.07.2003 року.

У постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 Верховний суд роз`яснив, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме: - час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу; - час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується. Зазначений розрахунок інфляційних збитків склався як усталена судова практика, його використовують всі бухгалтерські програми розрахунку інфляційних, а тому він не суперечить положенням ст.625 ЦК України та законодавству, яке застосовується при розрахунку інфляційних збитків.

Із врахуванням вищенаведеної методики судом проведено розрахунок інфляційних втрат, які підлягають до стягнення з відповідача ОСОБА_1 за період з 20.05.2019 по 04.08.2020, виходячи із суми заборгованості в розмірі 55 248,96 грн, враховуючи часткове погашення боргу та встановлені індекси інфляції та за результатами якого встановлено, що за період з 20.05.2019 по 04.08.2020 інфляційні втрати складають 712,78 грн; за період з 20.05.2019 по 24.07.2020, виходячи із суми заборгованості в розмірі 78959,62 грн, враховуючи часткове погашення боргу та встановлені індекси інфляції та за результатами якого встановлено, що за період з 20.05.2019 по 24.07.2020 інфляційні втрати складають 1018,68 грн.

Із врахуванням вищенаведеної методики судом проведено розрахунок інфляційних втрат, які підлягають до стягнення з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за період з 20.05.2019 по 17.08.2021, виходячи із суми заборгованості в розмірі 139469,92 грн, враховуючи часткове погашення боргу та встановлені індекси інфляції та за результатами якого встановлено, що за період з 20.05.2019 по 17.08.2021 інфляційні втрати складають 15943,69 грн.; за період з 20.05.2019 по 04.08.2020, виходячи із суми заборгованості в розмірі 15050,23 грн, враховуючи часткове погашення боргу та встановлені індекси інфляції та за результатами якого встановлено, що за період з 20.05.2019 по 04.08.2020 інфляційні втрати складають 194,17 грн.

Однак, враховуючи те, що суд не може вийти за межі заявлених вимог, суд вважає за необхідне стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача інфляційні втрати в розмірі 13312,12 грн.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто рішення суду може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом - ч. 6 ст. 81 ЦПК України.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У відповідності до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Враховуючи вищенаведене, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання, що позовні вимоги АТ «Укрсиббанк» підлягають до часткового задоволення шляхом стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача 3% річних в розмірі 4381,14 грн та інфляційних втрат у розмірі 1731,46 грн нарахованих за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором №0 від 09.09.2008 та солідарного стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь позивача 3% річних в розмірі 6924,84 грн та інфляційних втрат у розмірі 13312,12 грн нарахованих за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором №0 від 09.09.2008.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідачів слід стягнути в користь позивача 2179,71 грн в рівних частинах, сплаченого судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 289, 352, 354 ЦПК України, ст. ст. 261, 267, 524, 526, 530, 533, 549-551, 599, 610-612, 624, 625, 626-628, 1050, 1054 ЦК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Укрсиббанк» 3% річних у розмірі 4381,14 грн (чотири тисячі триста вісімдесят одна гривня чотирнадцять копійок) та інфляційні втрати у розмірі 1731,46 грн (одна тисяча сімсот тридцять одна гривня сорок шість копійок).

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Укрсиббанк» 3% річних у розмірі 6924,84 грн (шість тисяч дев`ятсот двадцять чотири гривні вісімдесят чотири копійки) та інфляційні втрати у розмірі 13312,12 грн (тринадцять тисяч триста дванадцять гривень дванадцять копійок).

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Укрсиббанк» 2179,71 грн (дві тисячі сто сімдесят дев`ять гривень сімдесят одна копійка) у відшкодування витрат по сплаті судового збору в рівних частинах.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

позивач: Акціонерне товариство «Укрсиббанк», , місцезнаходження: вул. Андріївська, 2/12, м. Київ;

відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ,зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Повний текст судового рішення складено 12 грудня 2022 року.

Суддя Шаміна Юлія Анатоліївна