Постанова

Іменем України

16 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 591/6987/20

провадження № 61-117св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Сумський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Північно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Кузнєцовим Артемом Сергійовичем, на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 26 серпня 2021 року у складі судді Ніколаєнко О. О. та постанову Сумського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Кононенко О. О., Собини О. І., Левченко Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Сумський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, про визнання його батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , внесення змін до актового запису про народження та зміну прізвища дитини.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що з 2009 року до 2019 року він проживав з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_2 в них народилася донька - ОСОБА_3 . Оскільки на момент народження дитини сторони проживали окремо, запис про батька дитини здійснено на підставі частини першої статті 135 СК України. Він постійно спілкувався з дитиною, проводив з нею час, цікавився її особистим життям, брав участь у її навчанні та вихованні, надавав матеріальну допомогу.

Посилаючись на те, що останні одинадцять місяців відповідач перешкоджає йому у побаченнях з дитиною, ОСОБА_1 просив визнати його батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , внести зміни до актового запису про її народження, зазначити у розділі відомостей про батька « ОСОБА_1 , громадянин України», виключити відомості про батька - ОСОБА_4 та змінити прізвище дитини на « ОСОБА_5 ».

Короткий зміст ухвалених судових рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 26 серпня 2021 року, залишеним без змін постановою Сумського апеляційного суду

від 30 листопада 2021 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Вирішено визнати ОСОБА_1 батьком дитини ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Внести зміни до актового запису про народження № 2801, складеного

25 листопада 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сумського міського управління юстиції у Сумській області. В розділі відомостей про батька зазначити « ОСОБА_1 , громадянин України», виключити відомості про батька - ОСОБА_4 .

У задоволенні позовних вимог про внесення змін до актового запису про зміну прізвища дитини з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_5 » відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що зібрані у справі докази у їх сукупності, ухилення відповідача від проведення судової молекулярно-генетичної експертизи для встановлення кровного споріднення, підтверджують факт батьківства позивача стосовно ОСОБА_3 .

Рух справи у суді касаційної інстанції. Узагальнені доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та аргументи інших учасників справи

У січні 2022 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_2 , подана в її інтересах адвокатом Кузнєцовим А. С., на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 26 серпня 2021 року та постанову Сумського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року, у якій заявник просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, заначив:

1) пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України - неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 399/1029/15-ц,

від 07 липня 2021 року у справі № 336/1357/16-ц;

2) пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України - відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статті 109 ЦПК України у разі ухилення усіх учасників справи від участі в експертизі, та висновок Верховного Суду щодо подання доказів за ініціативою суду на стадії розгляду справи;

3) пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України) - суд апеляційної інстанції не дослідив зібрані у справі докази.

Касаційна скарга мотивована тим, щосуд першої інстанції призначив у справі судову молекулярно-генетичну експертизу з порушенням норм процесуального законодавства, зокрема принципів диспозитивності та змагальності сторін, оскільки фактично спонукав позивача заявити клопотання про призначення такої експертизи.

Суди попередніх інстанцій помилково застосували статтю 109 ЦПК України, за змістом якої у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто з цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Експертиза не була проведена, в тому числі, через відсутність відповідача та відсутність біологічного матеріалу батька, матері та дитини. На час призначення експертизи дитина проживала разом із матір`ю позивача - ОСОБА_7 , яка не була залучена до участі у розгляді справи. Суд не покладав на неї обов`язку з`явитися разом із дитиною до експертної установи, а ОСОБА_2 такої можливості не мала, оскільки перебувала за кордоном. Суди не урахували, що позивач хоча і прибув до експертної установи, однак біологічного матеріалу не надав, проведення експертизи не оплатив.

Установивши, що на час розгляду справи судом апеляційної інстанції, запис про батька дитини вчинено відповідно до частини першої статті 126 Сімейного кодексу України (далі - СК України), а не на підставі статті 135 СК України, апеляційний суд мав відмовити в задоволенні позову, оскільки він поданий не в порядку частини четвертої статті 128 СК України, згідно з якою, позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 31 січня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі на підставі пунктів 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України. Витребувано матеріали справи № 591/6987/20 з суду першої інстанції.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Ухвалою Верховного Суду від 02 листопада 2022 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_3 народилася

ІНФОРМАЦІЯ_2 , її матір`ю є ОСОБА_2 . Запис про батька дитини вчинено відповідно до частини першої статті 135 СК України, батьком дитини, зі слів матері, зазначений ОСОБА_4 .

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 30 березня 2021 року у справі призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, на вирішення якої поставлено питання: чи являється ОСОБА_1 біологічним батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , матір`ю якої є ОСОБА_2 . Зобов`язано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 разом із дитиною з`явитися до експертної установи - Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України для проведення експертизи. Попереджено ОСОБА_2 про наслідки ухилення від участі в експертизі, передбачені статтею 109 ЦПК України.

Оплату експертизи покладено на ОСОБА_1 .

У червні 2021 року до Зарічного районного суду м. Суми надійшло повідомлення судового експерта Кравця В. П. від 16 червня 2021 року

№ СЕ-19-21/13741-БД про неможливість проведення експертизи, у зв`язку з неявкою відповідача і дитини для відбору порівняльних зразків та у зв`язку з ненаданням ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зразків біологічного матеріалу (кров або слина) необхідного для проведення експертизи.

Допитані у суді першої інстанції свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

ОСОБА_10 пояснили, що сторони проживали разом із дитиною як сім`я, позивач сприймався відповідачем як батько її дитини, а дитина називала позивача батьком.

Згідно з відомостями Головного Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 13 серпня 2021 року

№ 91-30430/0/15-21, громадянка України ОСОБА_2 ,

ІНФОРМАЦІЯ_3 , перетнула державний кордон у напрямку виїзду за межі України 08 лютого 2020 року. Іншої інформації про перетин державного кордону зазначеною особою за період з 03 липня 2020 року до 08 липня

2021 немає.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Відповідно до статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 125 СК України передбачено, що якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Частиною першою статті 135 СК України визначено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

За відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду (частина перша статті 128 СК України).

Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України.

Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2020 року у справі № 643/9245/18 викладено правовий висновок щодо застосування статті 130 СК України, зокрема зазначено, що закон не встановлює конкретного переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від даної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України.

Європейський суд з прав людини у справі KALACHEVA v. RUSSIA, № 3451/05, § 34, ЄСПЛ, від 07 травня 2009 року зауважив, що «в ході національного розгляду суд призначив ДНК-тест з метою вирішення цього спору про батьківство. Тест продемонстрував, що відповідач був батьком дитини з ймовірністю 99,99 відсотків. Суд враховує, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства».

Доводи касаційної скарги про неврахування судами висновків Верховного Суду, викладених постановах у від 16 травня 2018 року у справі

№ 399/1029/15-ц, від 07 липня 2021 року у справі № 336/1357/16-ц, Верховний Суд визнає необґрунтованими з огляду на таке.

У справі № 399/1029/15-ц Верховний Суд вказав, що експертиза ДНК, або молекулярно-генетична експертиза, призначається у цивільних справах з метою формування доказової бази. Об`єктом молекулярно-генетичного дослідження є ядерна ДНК (ДНК, розташована в ядрі клітини), отримана з крові, слини, букального та іншого епітелію, волосся (за наявності волосяного фолікула), а також часток тканин і органів людини. Для визначення спірного батьківства необхідна присутність ймовірного батька і дитини для проведення забору вихідного біологічного матеріалу. За відсутності біологічного матеріалу хоча б однієї зі сторін провести дослідження неможливо. Верховний Суд погодився з висновком апеляційного суду про недоведеність позивачем обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог про визнання батьківства, судово-генетична експертиза повернена без виконання у зв`язку з неявкою сторін та відсутністю її оплати позивачем.

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 09 червня 2021 року з`явився до експертної установи. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до експертної установи не з`явилися, а тому їх біологічні зразки не були отримані. Посилання заявника на неврахування судами того, що позивач не здав біоматеріал для дослідження та не оплатив вартість експертизи, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки за відсутності біологічного матеріалу дитини, явку якої для проведення дослідження мала забезпечити ОСОБА_2 , провести дослідження неможливо, а тому ОСОБА_1 в призначений експертом день для відбору біологічних матеріалів його та дитини, не було сенсу здавати його біологічний матеріал та оплачувати дослідження (експертизу).

У справі № 336/1357/16-ц предметом спору були вимоги про встановлення батьківства та визнання права власності в порядку спадкування. Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій, Верховний Суд вказав, що суди дійшли помилкових висновків про наявність підстав для задоволення вимог щодо встановлення факту батьківства та похідної вимоги про внесення відповідних змін до актового запису про народження дитини на підставі встановлення факту родинних відносин (стаття 315 ЦПК України), оскільки не врахували положень сімейного законодавства, якими урегульовані спірні правовідносини про встановлення факту батьківства у разі смерті чоловіка, який не перебуває у шлюбі з матір`ю дитини.

Частиною першою статті 130 СК України передбачено, що у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Отже, передумовою звернення до суду із заявою про встановлення факту батьківства є запис про батька дитини за вказівкою матері, батьківство якого встановлюється. Відсутність даних про те, чи було зроблено запис про батька дитини за вказівкою матері виключає можливість задоволення заяви про встановлення факту батьківства щодо померлого, з яким мати дитини не перебувала у шлюбі, на підставі статті 130 СК України.

З наведеного вбачається, що висновки Верховного Суду, викладені у постановах у від 16 травня 2018 року у справі № 399/1029/15-ц, від 07 липня 2021 року у справі № 336/1357/16-ц, зроблені за інших встановлених судами фактичних обставин.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка згідно зі статтею 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Базові положення принципу забезпечення якнайкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня

1997 року № 475/97-ВР.

Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зазначив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти Російської Федерації № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року).

Таким чином, висновок судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства. Проте його необхідно оцінювати з урахуванням положень частин другої, третьої статті 88 ЦПК України, згідно з якими жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхиляння або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 109 ЦПК України визначено наслідки ухилення від участі в експертизі, зокрема у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Аналізуючи зміст зазначеної норми процесуального закону можна дійти висновку, що законодавець установив спеціальну процесуальну санкцію для осіб, які ухиляються від участі в проведенні експертизи задля встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, для яких необхідні спеціальні знання у відповідній галузі. Важливим у такому випадку є встановлення ухилення осіб від участі в експертизі умисно, що унеможливлює проведення експертизи.

Суди попередніх інстанцій установили, що ОСОБА_3 народилася

ІНФОРМАЦІЯ_2 , відомості про батька дитини - ОСОБА_4 записані за заявою матері - ОСОБА_2 , відповідно до вимог частини першої статті 135 СК України. Неповнолітня ОСОБА_6 постійно проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 - ОСОБА_11 , ОСОБА_2 проживає в Угорщині. Їй було відомо про розгляд справи в суді, в її інтересах в суді першої інстанції діяв адвокат Абідов Р. Т., в суді апеляційної інстанції - адвокат Кузнєцов А. С., а тому вона достовірно знала про дату та місце проведення молекулярно-генетичної експертизи, однак не виконала вимог ухвали Зарічного районного суду м. Суми від 30 березня 2021 року, а саме: не з`явилася для забору біологічних зразків разом із дитиною.

Верховний Суд відхиляє доводи заявника про неправильне застосування судами статті 109 ЦПК України, з посиланням на те, що вона не могла забезпечити явку дитини для відібрання біологічних зразків дитини у зв`язку з її ( ОСОБА_2 ) проживанням та працевлаштуванням в Угорщині, а також карантинними обмеженнями, пов`язаними із запобіганням поширення

COVID-19 з огляду на таке.

Вирішуючи питання про призначення у справі судової молекулярно-генетичної експертизи, суд першої інстанції в судовому засіданні 19 січня 2021 року, з`ясовував, чи має ОСОБА_2 можливість повернутися до України. ЇЇ представник - адвокат Абідов Р. Т. повідомив, що у разі наявності такої можливості, відповідач має намір приїхати до м. Суми у березні 2021 року. В подальшому представник відповідача зазначав, що через наявність карантинних обмежень, пов`язаних із запобіганням поширенню COVID-19, вона не має можливості прибути до України.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дослідив зазначені аргументи представника ОСОБА_2 та дійшов обґрунтованого висновку про неповажність зазначених причин неприбуття до експертної установи для проведення експертизи. Зазначивши, що встановлені підпунктом 3 пункту 7 постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»

від 09 грудня 2020 року № 1236 (у редакції, чинній на час призначення експертизи) обмеження для громадяни України, іноземців та осіб без громадянства, які постійно проживають на території України, не містили заборони на в`їзд на територію України, а тому ОСОБА_2 не мала об`єктивних поважних причин, які унеможливлювали виконання ухвали суду про призначення експертизи.

Крім іншого, ОСОБА_2 не надала доказів на підтвердження її постійного проживання та працевлаштування в Угорщині, а також інших доказів, які б давали суду обґрунтовані підстави для висновку про наявність у неї дійсних перешкод для забезпечення явки дитини для проведення експертизи.

Аналізуючи наведене, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 не довела поважність причин невиконання нею, як єдиним законним представником малолітньої ОСОБА_3 , вимог ухвали Зарічного районного суду м. Суми від 30 березня 2021 року, щодо забезпечення явки дитини, до експертної установи для відібрання біологічних зразків.

Урахувавши наведене, а також належно оцінивши наявні у справі докази, в тому числі пояснення свідків, які стверджували, знають ОСОБА_1 , як батька ОСОБА_3 , яка також вважає його своїм батьком, що в сукупності підтверджують походження дитини від ОСОБА_1 , дійшли правильного висновку про визнання його батьком дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Посилання заявника на те, що суди попередніх інстанцій не врахували, що на час призначення експертизи дитина проживала разом із матір`ю позивача - ОСОБА_7 , яка мала можливість забезпечити явку дитини до експертної установи, як і сам позивач є неспроможними, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 47 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Малолітньою є особа, яка не досягла чотирнадцяти років (частина перша статті 31 ЦК України).

Захист прав та інтересів дитини здійснюється її батьками у зв`язку з відсутністю у дитини цивільної процесуальної дієздатності. Батьки є законними представниками своїх дітей і без спеціальних повноважень (довіреності) виступають на захист їхніх прав з будь-якими фізичними і юридичними особами, у тому числі в судах.

Процесуальним засобом реалізації батьками права на судовий захист своєї дитини, гарантованим статтею 55 Конституції України та іншими законами України, є процесуальне представництво. Воно забезпечує участь у цивільному процесі батьків, надає їм можливість використовувати всі передбачені законодавством юридичні можливості для ведення цивільних справ у суді та захисту суб`єктивних прав й інтересів дитини з метою забезпечення якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності у

ОСОБА_7 повноважень на вчинення будь-яких дій стосовно малолітньої ОСОБА_3 , а отже суд першої інстанції не мав правових підстав для покладення на неї обов`язку забезпечення явки малолітньої ОСОБА_3 до експертної установи для відібрання біологічних зразків. Повноважень законного представника до встановлення батьківства щодо малолітньої ОСОБА_3 не мав і ОСОБА_1 , а тому суд також не мав підстав покладати на нього обов`язок забезпечення участі малолітньої дитини для відібрання біологічних зразків.

У постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 575/1219/19, Верховний Суд зазначив, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні (стаття 109 ЦПК України).

Зазначене спростовує аргументи заявника на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 109 ЦПК України у подібних правовідносинах.

Аргументи заявника на порушення судом першої інстанції принципів диспозитивності та змагальності сторін, а саме, що суд фактично спонукав позивача заявити клопотання про призначення судової молекулярно - генетичної експертизи є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції діючи в межах визначених процесуальним законом повноважень, на виконання вимог пунктів 4, 5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України роз`яснив учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, а також наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій та сприяв їм у реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Зокрема, суд апеляційної інстанції роз`яснював, у тому числі представнику ОСОБА_2 - адвокату Кузнєцову А.С., право заявити клопотання про призначення судово - генетичної або судово - імунологічної експертизи. Після узгодження позиції зі своїм довірителем, адвокат Кузнєцов А.С. повідомив суду, що клопотання про призначення експертизи він не буде заявляти.

Щодо доводів заявника про неприйняття судом апеляційної інстанції нових доказів

Відповідно до частин першої - третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Ураховуючи наведені положення ЦПК України, апеляційний суд обґрунтовано не взяв до уваги надані відповідачем під час апеляційного розгляду справи нові докази, а саме: свідоцтво про шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_12

від 16 листопада 2021 року та свідоцтво про народження ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому батьком дитини зазначено ОСОБА_12 , видане повторно ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Верховний Суд ураховує, що зазначені докази на момент розгляду справи судом першої інстанції взагалі не існували. ОСОБА_2 та ОСОБА_12 звернулися до Сумського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Північно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України із заявою про визнання батьківства на підставі статті 126 СК України у вересні 2021 року, тобто після ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного судового рішення.

Інші наведені у касаційні скарзі доводи зводяться до переоцінки наявних у справі доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Узагальнюючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій повно встановили обставини справи, надали належну оцінку доводам сторін та наявним у справі доказам, правильно застосували норми матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги ОСОБА_2 , поданої в її інтересах адвокатом Кузнєцовим А. С.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок Верховного Суду про відмову у задоволенні касаційної скарги, відсутні правові підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану в її інтересах адвокатом Кузнєцовим Артемом Сергійовичем, залишити без задоволення.

Постанову рішення Зарічного районного суду м. Суми від 26 серпня 2021 року та постанову Сумського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

Г. І. Усик

В. В. Яремко