У Х В А Л А

02 листопада 2022 року

м. Київ

Справа № 686/7081/21

Провадження № 14-91цс22

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача -Штелик С. П.,

суддів Власова Ю. Л., Гриціва М. І., Гудими Д. А., Єленіної Ж. М., Желєзного І. В., Золотнікова О. С., Катеринчук Л. Й., Крет Г. Р., Пількова К. М., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Сімоненко В. М., Ткача І. В.,

перевіривши наявність підстав для передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Хмельницької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про стягнення 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання та інфляційних втрат за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 вересня 2021 року, постановлене суддею Мазурок О. В., та постанову Хмельницького апеляційного суду від 22 грудня 2021 року, ухвалену колегією суддів у складі Корніюк А. П., П`єнти І. В., Талалай О. І.,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку 3 % річних від простроченої суми грошового зобов`язання у розмірі 546 186, 82 грн та інфляційних втрат, нарахованих на суму грошового зобов`язання, у розмірі 6 337 116, 43 грн.

Позивач обґрунтовувала свої вимоги тим, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 листопада 2018 року, яке набрало законної сили 18 березня 2019 року і залишене без змін постановою Верховного Суду від 26 лютого 2021 року, стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання грошових коштів з Єдиного казначейського рахунку на її користь вартості неповернутих простих іменних акцій Відкритого акціонерного товариства «Хмельницький комбінат хлібопродуктів» (далі - ВАТ «Хмельницький комбінат хлібопродуктів») в кількості 1 342 086 штук у сумі 1 175 530, 33 грн.

Державна казначейська служба України виконала це рішення суду 24 жовтня 2019 року.

ОСОБА_1 зазначає, що у неї є право вимоги про стягнення 3 % річних від простроченої суми грошового зобов`язання та інфляційних втрат за весь час прострочення, з моменту виникнення грошового зобов`язання - 01 травня 2004 року - й до моменту виконання рішення суду - 23 жовтня 2019 року.

Рішенням від 30 вересня 2021 року, з урахуванням ухвали цього суду від 30 вересня 2021 року про виправлення арифметичної помилки та додаткового рішення від 17 листопада 2021 року, Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області частково задовольнив позов. Суд стягнув з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 компенсацію інфляційних втрат у сумі 19 984, 01 грн та 3 % річних в розмірі 21 256, 16 грн. В іншій частині вимог позову відмовив. Судовий збір компенсував за рахунок держави.

Зазначене рішення суд першої інстанції обґрунтовував тим, що за змістом частини другої статті 625 ЦК Українинарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливим заходом юридичної відповідальності боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання. Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), правила частини другої статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними правилами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань. З наведених підстав суд виснував, що позивач має право на стягнення грошових коштів, нарахованих згідно з правилами частини другої статті 625 ЦК України за період з 18 березня 2019 року до 23 жовтня 2019 року, оскільки відповідальність для Державної казначейської служби України за несвоєчасне виконання судового рішення встановлена статтею 625 ЦК України.

Постановою від 22 грудня 2021 року Хмельницький апеляційний суд, з урахуванням ухвали цього ж суду від 29 грудня 2021 року про виправлення описки, скасував рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 вересня 2021 року та додаткове рішення цього ж суду від 17 листопада 2021 року. Суд ухвалив нове рішення, яким відмовив у задоволенні позову. Судовий збір компенсував за рахунок держави.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції врахував правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 826/17656/16 (провадження № К/9901/32906/18, № К/9901/45930/18), та виходив з того, що судове рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, у зв`язку з виконанням якого виник цей спір, ухвалено на підставі положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Суд апеляційної інстанції зазначав, що позивач пред`явила позов з підстав, передбачених статтями 11, 509, 625 ЦК України, та просила стягнути кошти не з державного органу, а з Державного бюджету України. Зобов`язання держави щодо відшкодування шкоди у випадках, визначених законом, не варто ототожнювати із зобов`язаннями державних органів за судовим рішенням (про стягнення коштів), а відтак не можна ототожнювати механізми виконання судових рішень в обох цих випадках. Виконання судових рішень у згаданих правових ситуаціях відбувається за різними бюджетними програмами, тому правова регламентація правових відносин з виконання судових рішень, боржниками за якими в одному випадку є державний орган, а в іншому - держава, відрізняється, тож застосування окремих нормативно-правових приписів з однієї сфери відносин до іншої є помилковим.

Нарахування і виплату компенсації за несвоєчасне виконання судового рішення (понад три місяці) про стягнення грошових коштів, боржником за яким є, зокрема державний орган, передбачається Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (стаття 5). У Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» такий обов`язок для Державної казначейської служби України не встановлено. Тож, оскільки в згаданих законодавчих актах відмінною є сфера правового регулювання, тому не можна застосовувати до спірних правових відносин правила статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» як підставу для стягнення на користь позивача зазначеної компенсації. Доводи про наявність підстав для стягнення коштів, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, апеляційний суд визнав такими, що ґрунтуються на помилковому тлумаченні позивачем положень цивільного законодавства.

ОСОБА_1 13 січня 2022 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Хмельницького апеляційного суду від 22 рудня 2021 року, змінити мотивувальну та резолютивну частини рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 вересня 2021 року, позов задовольнити.

ОСОБА_1 зазначила, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норму права без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), у постанові Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі № 686/29245/18 (провадження № 61-5667св20), у яких суди визнали підставним стягнення з Державної казначейської служби України на користь позивача інфляційних втрат та 3 % річних за період від дня пред`явлення до виконання виконавчого листа - й до моменту фактичного виконання судового рішення.

Ухвалою від 07 лютого 2022 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у справі, а ухвалою від 12 вересня 2022 року призначив справу до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року справу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.

Частинами першою та четвертою статті 404 ЦПК України визначено, що питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи. Про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу, зокрема, з обґрунтуванням підстав, визначених у частинах п`ятій або шостій статті 403 цього Кодексу.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

передала справуна розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав, передбачених частиною третьою статті 403 ЦПК України, посилаючись на те, що у цій справі Державна казначейська служба України мала грошове зобов`язання перед позивачем згідно рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 листопада 2018 року, яке набрало законної сили 18 березня 2019 року, про стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 вартості неповернутих простих іменних акцій ВАТ «Хмельницький комбінат хлібопродуктів» в кількості 1 342 086 штук у сумі 1 175 530, 33 грн. Державна казначейська служба України порушила зазначене грошове зобов`язання та виконала рішення суду лише 24 жовтня 2019 року.

З урахуванням чинних правових позицій Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) та від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15 (провадження № 14-591цс18), колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, щоу позивача є право на застосування наслідків порушення грошового зобов`язання, яке виникло з рішення суду, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. Суд апеляційної інстанції безпідставно не врахував висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), а також від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). На противагу зазначеному правовому висновку, апеляційний суд врахував інший висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 826/17656/16 (провадження № К/9901/32906/18, № К/9901/45930/18), залишивши поза увагою існування принципу ієрархії висновків Верховного Суду: висновки колегії - висновки палати - висновки об`єднаної палати - висновки Великої Палати Верховного Суду, а також те, що разі, коли існують відмінності щодо вирішення певного питання у висновках колегії, об`єднаної палати або Великої Палати, то суд застосовує висновок Великої Палати Верховного Суду.

Згідно з постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 826/17656/16 (провадження № К/9901/32906/18, № К/9901/45930/18), висновки, викладені в якій враховано апеляційним судом при розгляді справи, що переглядається, спір стосувався визнання протиправними дій Державної казначейської служби України щодо невиконання судового рішення, ухваленого на підставі положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, заявлених позивачем на підставі частини другої статті 625 ЦК України.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 826/17656/16 зробив висновок, що сфера правового регулювання Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» не охоплює правові відносини щодо відшкодування державою шкоди у випадках, визначених статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки зобов`язання держави щодо відшкодування шкоди у випадках, визначених законом, не можна ототожнювати із зобов`язаннями державних органів за судовим рішенням (про стягнення коштів), а відтак не можна уподібнювати механізм виконання судових рішень в обох цих випадках. Правова регламентація правовідносин щодо виконання судових рішень, боржниками за якими є в одному випадку державний орган, в іншому - держава, відрізняється і застосування окремих нормативних положень з однієї сфери правовідносин до іншої є помилковим.

Надаючи оцінку доводам позивача щодо права на інфляційні нарахування і 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у згаданій справі зробив висновок, що такі доводи ґрунтуються на помилковому тлумаченні положень цивільного законодавства. Передбачена статтею 625 ЦК України відповідальність боржника за порушення грошового зобов`язання у виді компенсації інфляційних нарахувань та 3 % річних може виникати тільки у договірних правовідносинах і не стосується правовідносин, що виникають у зв`язку із заподіянням шкоди, та її подальшого відшкодування. Судове рішення про відшкодування моральної шкоди покладає на боржника зобов`язання її виплатити. Втім таке зобов`язання має іншу правову природу, аніж договірні відносини, оскільки судове рішення про відшкодування шкоди і є підставою для притягнення боржника до цивільно-правової відповідальності.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначила, що такий висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду суперечить правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) та від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), про те, що дія частини другої статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, зокрема й ті, що виникли з рішення суду.

Крім того, спеціальним Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено, що положення частини другої статті 625 ЦК України щодо зобов`язання боржника, який прострочив виконання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми не поширюється на спірні правовідносини, а також не встановлено іншого розміру процентів.

У справі, що переглядається, суд касаційної інстанції не може переглянути оскаржувані рішення та ухвалити законне і обґрунтоване рішення суду без відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 826/17656/16 (провадження № К/9901/32906/18, № К/9901/45930/18).

Отже, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду обґрунтувала мотиви відступу від правового висновку щодо застосування норм права, викладеного в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 826/17656/16 (провадження № К/9901/32906/18, № К/9901/45930/18), тому Велика Палата Верховного Суду приймає справу до розгляду.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (частина перша статті 402 ЦПК України).

Отже, Велика Палата Верховного Суду розглядатиме справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами та без проведення судового засідання (у письмовому провадженні).

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення (частина одинадцята статті 272 ЦПК України).

Керуючись частиною тринадцятою статті 7, частиною першою статті 402, частиною п`ятою статті 403 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

Прийняти до розгляду справу за позовом ОСОБА_1 до Хмельницької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про стягнення 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання та інфляційних втрат за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 вересня 2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 22 грудня 2021 року.

Призначити справу до розгляду Великою Палатою Верховного Суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на 14 грудня 2022 року у приміщенні Верховного Суду за адресою: м. Київ, вул. Пилипа Орлика, 8.

Надіслати учасникам справи копії цієї ухвали до відома.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач С. П. Штелик Судді: Ю. Л. Власов Г. Р. Крет М. І. Гриців К. М. Пільков Д. А. Гудима О. Б. Прокопенко Ж. М. Єленіна Л. І. Рогач І. В. Желєзний О. М. Ситнік О. С. Золотніков В. М. Сімоненко Л. Й. Катеринчук І. В. Ткач