КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 758/3674/20-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6509/2022
Головуючий у суді першої інстанції: Гребенюк В.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючий - Немировська О.В.,

судді - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.

секретар - Лащевська Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 11 серпня 2021 року,

встановив:

у серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила розділити між нею та відповідачем спільне сумісне майно подружжя: автомобілі марки «Toyota Venza», державний номерний знак НОМЕР_1 , та «Volkswagen Passat», державний номерний знак НОМЕР_2 , які були придбані в період шлюбу за спільні кошти подружжя, визнати, що автомобіль марки «Toyota Venza» є спільним сумісним майном подружжя, визнати, що ідеальні частки кожного з подружжя становлять Ѕ, стягнути на її користь з відповідача компенсацію вартості Ѕ частки автомобіля марки«Volkswagen Passat» в розмірі 120 420 грн. та стягнути судовий збір.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 11 серпня 2021 року позов було задоволено частково - визнано автомобіль марки «Toyota Venza» спільним сумісним майном подружжя та визнано, що ідеальні частки кожного становлять по Ѕ частині, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію за Ѕ частину автомобіля марки «Volkswagen Passat» в сумі 120 420 грн., та витрати на правничу допомогу в сумі 8 500 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, посилаючись на допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказувала, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 1999 по 2019 рік. В період шлюбу ними було придбано за спільні сумісні кошти подружжя автомобіль марки «Toyota Venza», державний номерний знак НОМЕР_1 , та «Volkswagen Passat», державний номерний знак НОМЕР_2 . Оскільки після розірвання шлюбу вони не можуть дійти згоди щодо поділу вказаних автомобілів, позивач просила визнати, що ідеальні частки кожного з них в автомобілі марки «Toyota Venza» становлять Ѕ. Також позивач просила стягнути з відповідача на її користь компенсацію за Ѕ частину вартості автомобіля марки «Volkswagen Passat», оскільки автомобіль було продано відповідачем без її згоди.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 11 серпня 2021 року позов було задоволено частково - визнано автомобіль марки «Toyota Venza» спільним сумісним майном подружжя та визнано, що ідеальні частки кожного становлять по Ѕ частині, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію за Ѕ частину автомобіля марки «Volkswagen Passat» в сумі 120 420 грн., та витрати на правничу допомогу в сумі 8 500 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що автомобілі марки «Toyota Venza», державний номерний знак НОМЕР_1 , та «Volkswagen Passat», державний номерний знак НОМЕР_2 , були придбані в період шлюбу сторін та є їх спільним сумісним майном та визнав за кожним з подружжя право власності по Ѕ частині вказаного автомобіля. Оскільки автомобіль марки «Volkswagen Passat» державний номерний знак НОМЕР_2 було відчужено відповідачем без згоди ОСОБА_1 , суд стягнув на її користь з відповідача компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та посилався в рішенні на стст. 60, 69, 70, 71 СК України, ст. 372, 364 ЦК України.

Однак повністю погодитись з висновком суду першої неможливо, оскільки він не в повній мірі відповідає встановленим по справі обставинам.

Як видно з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.08.1999, який було розірвано рішенням Подільського районного суду м. Києва від 18.03.2019.

Згідно даних Головного сервісного центру МВС від 12.03.2020 на ім`я ОСОБА_2 зареєстровано з 23.04.2016 автомобіль марки «Toyota Venza», державний номерний знак НОМЕР_1 . Автомобіль марки «Volkswagen Passat», державний номерний знак НОМЕР_2 , було зареєстровано за ОСОБА_2 27.03.2009 та було знято з обліку з 19.07.2016 (а/с 15 т. 1).

Відповідно до пп. 2 та 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, а також майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За положеннями ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати в судовому порядку поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, частиною третьою якої передбачено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За положеннями ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя, вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально посвідчена (чч. 1-3 ст. 65 СК України).

Доводи апелянта ОСОБА_2 , викладені в апеляційній скарзі про те, що придбаваючи автомобіль марки «Volkswagen Passat» він використав свої особисті кошти, які були отримані ним в результаті продажу особистого майна, належному йому до реєстрації шлюбу, не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.06.2018 (справа №711/5108/17) було дано тлумачення статті 60 СК України, згідно якого законом встановлено положення про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Розглядаючи справу за відсутності відповідача, суд взяв до уваги відзив ОСОБА_2 на позовну заяву від 26.06.2020, в якому він визнав, що автомобіль марки «Volkswagen Passat» та автомобіль марки «Toyota Venza» є спільним сумісним майном подружжя.

В апеляційній скарзі відповідач зазначив про неповне з`ясування судом обставин щодо використання в інтересах сім`ї коштів, які були отримані в результаті продажу автомобіля марки «Volkswagen Passat», державний номерний знак НОМЕР_2 . Доводи апеляційної скарги в цій частині є слушними з огляду на наступне.

У вказаному відзиві на позовну заяву відповідач пояснив, що автомобіль «Volkswagen Passat» державний номерний знак НОМЕР_2 було фактично продано ОСОБА_3 ще у 2012 році, який користувався ним по довіреності, а знято з реєстрації за відповідачем у липні 2016 року. Тому він вважав, що кошти, отримані від продажу вказаного автомобіля були використані в інтересах сім`ї, а позивач не заперечувала проти продажу вказаного автомобіля.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року (справа №756/13976/18) викладено правову позицію, згідно якої у випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

В даній справі не встановлено обставин, що відповідач ОСОБА_2 здійснив відчуження автомобіля марки «Volkswagen Passat», державний номерний знак НОМЕР_2 , проти волі іншого з подружжя, після продажу використав кошти не на потреби сім`ї чи приховав їх.

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про поділ майна подружжя 25.03.2020, тоді як шлюб між ними було розірвано рішенням Подільського районного суду м. Києва від 18 березня 2019 року, даних про те, що станом на 19.07.2016 сторони проживали окремо та не вели спільного господарства у період із липня 2016 року - продаж автомобіля до жовтня 2018 року - звернення з позовом про розірвання шлюбу, позивачем не надано.

В суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2 пояснив, що при розгляді справи в суді першої інстанції він не розумів, що вказані автомобілі, щодо яких заявлено позов, є його особистим майном, але після того, як знайшов всі правовстановлюючі документи щодо іншого свого приватного майна, зрозумів, що вони поділу не підлягають. Так, апелянт вказав, що у 2002 році ним було продано за 55 860 грн., що було еквівалентно 10 500 дол. США, квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Також у липні 2005 року ним було за 5 000 дол. США автомобіль марки «ВАЗ-2108», який належав йому до укладення шлюбу.

Вказані доводи апелянта не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимоги з цієї підстави, оскільки продаж вказаного майна відбувся значно раніше, ніж придбання автомобіля марки «Volkswagen Passat».

Таким чином, позовні вимоги, заявлені позивачем, є обґрунтованими лише щодо поділу автомобіля марки «Toyota Venza», а в задоволенні вимоги про стягнення компенсації за Ѕ частину «Volkswagen Passat» слід відмовити.

Доводи апелянта щодо безпідставності заяви позивача про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу не можна визнати обґрунтованими.

В позовній заяві позивач вказувала орієнтовний розрахунок судових витрат - судовий збір в сумі 4 044 грн. 52 коп. та витрати на професійну правничу допомогу - 12 750 грн. В ході розгляду справи позивач надала Договір про надання правової допомоги від 03.03.2020, укладений з адвокатом Фадєєвою Н.І. В ході розгляду справи, позивач надала докази щодо розміру таких витрат в сумі 8 500 грн., які складались з попереднього опрацювання матеріалів, законодавчої бази, підготовка позовної заяви, клопотань, адвокатських запитів та участі в судових засіданнях. Вказана сума була сплачена позивачем 16.01.2021. Судом першої інстанції було задоволено подану заяву в повному обсязі та відхилено заперечення відповідача.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу та витрати пов`язані з проведенням експертизи.

Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування витрат на правову допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Враховуючи, що судом апеляційної інстанції частково задоволено апеляційну скаргу та ухвалено рішення про відмову в задоволенні частини позовних вимог, розмір витрат на правничу допомогу має бути також зменшено до 6 400 грн.

Таким чином, рішення суду першої інстанції має бути залишено без змін в частині поділу автомобіля марки «Toyota Venza», а в частині вимоги про стягнення компенсації за Ѕ часину автомобіля марки «Volkswagen Passat» рішення слід скасувати з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні вказаної вимоги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 11 серпня 2021 року скасувати в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації за Ѕ частину автомобіля марки «Volkswagen Passat» державний номерний знак НОМЕР_2 та ухвалити в цій частині рішення, яким в задоволенні вимог про поділ вказаного автомобіля відмовити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 11 серпня 2021 року змінити в частині стягнення витрат на правничу допомогу та визначити розмір витрат на правничу допомогу в сумі 6 400 грн.

В іншій частині рішення Подільського районного суду м. Києва від 11 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в касаційному порядку.

Повний текст постанови виготовлено 07 листопада 2022 року.

Головуючий

Судді