РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 293/1956/20

Провадження № 2/293/91/2022

25 травня 2022 рокусмт Черняхів

Черняхівський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого-судді Бруховського Є.Б.

секретаря судового засідання Давиденко Л.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Наша аптека» про стягнення заборгованості із заробітної плати при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася до суду із позовом до Приватного підприємства «Наша аптека» (далі відповідач) та просила стягнути на її користь з Приватного підприємства «Наша аптека» заборгованість із заробітної плати при звільненні в сумі 16536,03 грн (шістнадцять тисяч п`ятсот тридцять шість грн 13 коп); середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.07.2020 року по жовтень 2020 року у розмірі 27251,54 грн. (двадцять сім тисяч двісті п`ятдесят одна грн. 54 коп.) та моральну шкоду в сумі 20 000 грн (двадцять тисяч грн). В обґрунтування позову вказала, що вона ОСОБА_1 02.02.2018 року прийнята на роботу в Приватне підприємство «Наша аптека» на посаду консультанта в аптечний кіоск аптеки №12 смт Черняхів Черняхівського району Житомирської області, про що зроблено відповідний запис в трудовій книжці. 02.07.2020 року відповідач звільнив позивача за угодою сторін згідно із п.1 ст.36 КЗпП України на підставі наказу №77-10 від 02.07.2020. При цьому, відповідач, в останній день роботи 02.07.2020 року наказ про звільнення, трудову книжку на вимогу позивачу не видав, розрахунок при звільненні за відпрацьований час та виплату належної компенсації за невикористані дні відпустки не провів. Трудову книжку позивач отримала від відповідача по пошті лише 29.07.2020 року. Позивачу заробітна плата починаючи з травня місяця по день звільнення 02.07.2020 року та компенсація за невикористані дні відпустки до теперішнього часу не виплачені. На неодноразові усні і письмові вимоги позивача до відповідача, останній раз 11.09.2020, здійснити розрахунок при звільнені, включаючи компенсацію за невикористані дні відпустки, відповідачем були проігноровані. Також зазначено, що сердній заробіток за час затримки розрахунку проведено нею відповідно до п.8 IV Порядку нарахування виплат за останні два місяці роботи. Щодо стягнення моральної шкоди зазначила, що вищевказані дії з боку відповідача є порушенням законних прав позивача на працю, які завдали моральних страждань. Відповідач позбавив позивача гарантованого Конституцією України права отримувати кошти за виконану роботу. Вказані незаконні дії відповідача призвели до моральних переживань позивача, які полягають у втраті душевного спокою, постійного перебування у роздратованому стані із-за відмови відповідача здійснити розрахунок по заборгованим коштам. Всі зазначені моральні страждання нанесені позивачу незаконними діями відповідача негативно відобразились на здоров`ї позивача. Від цих дій в позивача погіршилося здоров`я. У зв`язку з тим, що протиправними діями відповідача були порушені її позивача трудові права, що вимагало від неї додаткових зусиль, у зв`язку з порушенням звичайного укладу її життя у душевних стражданнях та переживаннях, розмір моральної шкоди, з урахуванням вимог розумності та добросовісності вона, позивач вважає необхідним визначити у розмірі 20 000 грн.

16.12.2021 під час підготовчого судового засідання позивачем подано розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати при звільненні згідно п.8 IV Порядку нарахування виплат за останні два місяці роботи по листопад 2021, з визначенням суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 99 236,74 грн.

Позивач в судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позов підтримала, просила його задовольнити, не заперечувала проти заочного розгляду справи.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився про причини неявки суд не повідомив. В матеріалах справи наявний лист відповідача від 13.05.2021, який надійшов до суду 26.05.2021 із змісту якого слідує, що ухвалою Господарського суду м. Києва від 12.05.2020 у справі № 910/6453/20 (копія додається) накладено арешт на майно та грошові кошти, що належать ПП «Наша аптека». В зв`язку з накладанням арешту, ПП «Наша аптека» не мало змоги користуватись поточними банківськими рахунками та здійснювати виплату заробітної плати. Також повідомляє, що ухвалою Господарського суду м. Києва від 20.07.2020 у справі № 910/8830/20 (копія додається) відкрито провадження у справі про банкрутство ПП «Наша аптека» та зазначено, що найближчим часом очікується прийняття Господарським судом м. Києва у підсумковому засіданні постанови про визнання ПП «Наша Аптека» банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури. На зборах кредиторів, які відбулись 15 березня 2021 року, було прийняте рішення про ліквідацію ПП «Наша аптека». Після продажу наявних активів ПП «Наша аптека», у порядку визначеним кодексом України з процедур банкротства, буде здійснено погашення поточної заборгованості, у тому числі боргів по заробітній платі та розрахункових сум при звільненні.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (ст. 4 КЗПП України).

Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 02.02.2018 року прийнята на посаду консультанта в аптечний пункт №1 аптеки №12 смт Черняхів Черняхівського району Житомирської області (наказ №11-13-К від 01.02.2018).

02.07.2020 року ОСОБА_1 звільнена з посади консультанта за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпПУ (наказ: №77-10 від 02.07.2020) .

Вказані обставини відповідачем не оспорюються та підтверджуються матеріалами справи (а.с.5-6).

За наведеним розрахунком позивача загальна заборгованість із заробітної плати при звільненні становить 16 536,03 грн, а саме 5010,00 грн заборгованість із заробітної плати за травень 2020; 5010,00 грн заборгованість із заробітної плати за червень 2020; 435,65 грн заробітна плата за липень 2020 (2 дні); 6080,38 грн компенсація за невикористані дні відпустки.

Вказаний розрахунок відповідачем не спростовано, зокрема, останнім не надано доказів того, що з позивачем при його звільненні був проведений розрахунок і здійснена виплата всіх належних сум.

Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч.1ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (ч.1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці»).

Відповідно до ст. 115 КЗпП заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно ч.5 ст.97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Частиною шостою статті 24 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

Отже, держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи.

Відповідно до вимог ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», а позивач ОСОБА_1 перебувала з Приватним підприємством «Наша аптека» в трудових відносинах до 02.07.2020 року, виконувала свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримала усі належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.

Однак, в день звільнення позивача 02.07.2020 року, відповідач не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч. 1 ст. 116 КЗпП України.

Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних доказів у справі та з урахуванням наданих представником відповідача відомостей у листі від 13.05.2021, який надійшов на адресу суду 26.05.2021, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині стягнення невиплаченої заробітної плати при звільненні.

При цьому суд зазначає, що відсутність коштів у роботодавця не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум.

Щодо вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає таке.

Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт непроведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а, отже, працівник може визначати остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Пленум Верховного Суду України в п.20 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.99 року №13 постановив, що суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Скрутне матеріальне становище, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не звільняють роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Аналогічний правовий висновок зазначений в Постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі №337/6455/15-ц, провадження № 61-3683св18.

Більш того, відповідно до частини 1 статті 115, ч. 5 ст. 97 КЗпП України, ст. 22, ч. 1 і 6 ст. 24, ч.3 ст. 15 Закону України «Про оплату праці» визначено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості, оплата праці працівникам підприємств здійснюється в першочерговому порядку, всі інші виплати здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Також відповідач, зазначаючи в листі як на підставу не виплати вчасно заробітної плати у зв`язку із накладенням арешту на майно та грошові кошти, що належать йому, не надав доказів, що рахунки на які було накладено арешти були рахунками по виплаті заробітної плати, враховуючи, що виплата установою працівникам заробітної плати має пріоритет перед погашенням заборгованості іншим кредиторам підприємства. Накладення ж арешту на рахунок боржника, який призначений також і для виплати заробітної плати та інших виплат працівникам боржника, унеможливлює своєчасне здійснення таких виплат, що невідворотно призводить до порушення конституційних прав громадян, які працюють на підприємстві відповідача, на оплату праці. Тобто, рахунки, які передбачені для виплати заробітної плати та сплати податків, зборів і обов`язкових платежів до Державного бюджету України, є рахунками із спеціальним режимом, на які виконавчою службою відповідно до вимог законодавства арешт не накладається, а виокремлення таких рахунків належить до повноважень виконавчої служби. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 січня 2020 року у справі №340/1018/19, провадження № К/9901/22118/19.

В п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100.

Відповідно до п.5 розділу ІV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Сердній заробіток за час затримки розрахунку позивачем проведено відповідно до абзацу 1 п.8 IV Порядку нарахування виплат, що обислюється із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи.

Абзацом 1 пункту 8 розділу ІV Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Враховуючи наведені законодавчі приписи та встановлені обставини спірних правовідносин, за відсутністю доказів на підтвердження того, що затримка розрахунку сталася не з вини відповідача, суд доходить висновку, що оформивши звільнення позивача та видавши йому трудову книжку, відповідач свій обов`язок із проведення з позивачем повного розрахунку в день звільнення не здійснив, а тому є підстави для застосування до відповідача відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст.117 КЗпП України.

Відтак, зважаючи на встановлені судом обставини справи, є достатні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивач при подачі позову просить стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 27 251,54 грн за період з 02.07.2020 по жовтень 2020. Під час підготовчого судового засідання позивачем подано розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку по листопад 2021 у розмірі 99 236,74 грн.. Середньоденний заробіток зазначає у розмірі 257,09 грн (середньоденна заробітна плата за два місяці), виходячи із розрахунку заробітної плати за травень - 5010 грн :19 (робочі дні у травні) = 263,50 грн та червень 2020 - 5010 грн (заробітна плата) : 20 (робочі дні у червні) = 250,50 грн та розрахунок середнього заробітку за час затримки зазначає виходячи з робочих днів, починаючи з червня 2020 по листопад 2021.

Враховуючи диспозитивність цивільного судочинства, та надані позивачем розрахунки, суд дійшов до висновку, що зроблені позивачем розрахунки заборгованості не є обгрунтованими.

Визначаючи період затримки розрахунку, суд початком перебігу такого строку вважає наступний день після звільнення позивача, тобто з 03.07.2020 року, позаяк день звільнення вважається останнім робочим днем. Тому період затримки в проведенні розрахунку складає період з 03.07.2020 року, наступного дня з моменту звільнення та по листопад 2021 року, як просить позивач (в межах заявлених позовних вимог), тобто за 355 дні (липень 2020 - 21 день, серпень 2020 - 20 днів, вересень 2020 - 22 дні, жовтень 2020 - 21 день, листопад 2020 - 21 день, грудень 2020 22 дні, січень 2021 -19 днів, лютий 2021 20 днів, березень 2021 - 22 дні, квітень 2021 -22 дні, травень 2021 18 днів, червень 2021 20 днів, липень 2021 22 дні, серпень 2021 21 день, вересень 2021- 22 дні, жовтень 2021 20 днів, листопад 2021 -22 дні).

Середньоденна заробітна плата складає 256,92 грн., виходячи з розрахунку (5010 грн. + 5010 грн. нарахована заробітна плата за травень та червень 2020 (останні два місяці роботи) = 10020 грн : 39 відпрацьованих днів за 2 місяці травень (19 днів) та червень (20 днів) 2020).

Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді.

Таким чином середній заробіток за час затримки розрахунку складає усього 91 206,60 грн. виходячи з розрахунку 355 дні х 256,92 грн.

Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості, справедливості та пропорційності, суд дійшов висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в частині середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні частково.

Сума заборгованості із заробітної плати при звільненні та сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визначена без урахування утримання податків та інших обов`язкових платежів.

Згідно із п. 171.1 ст. 171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку, у тому числі на підставі рішення суду.

Згідно із п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Стосовно заявлених позовних вимог про стягнення із відповідача на користь позивача моральної шкоди суд дійшов таких висновків.

Згідно статті 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Судом встановлено, що внаслідок порушення відповідачем законних прав позивача, а саме невиплати їй заробітної плати, тобто порушення відповідачем конституційного права позивача на оплату праці, як наслідок було порушено звичний для останньої уклад життя, завдало їй моральних страждань, які виразилися в докладанні додаткових зусиль у зв`язку з порушенням звичайного укладу життя, переживаннях, душевних стражданнях, негативного впливу на здоров`я за таких подій, остання зазнала втрат немайнового характеру, тобто їй завдано моральної шкоди.

Суд зауважує, що в результаті невиплати заробітної плати при звільненні позивач понесла моральні страждання, які виразились у неотриманні коштів на проживання протягом певного періоду, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль у зв`язку з порушенням звичайного укладу життя, що визнається судом моральною шкодою, яка підлягає задоволенню частково з урахування розміру невиплачених відповідачем сум, розміру та тривалості завданих моральних страждань.

Враховуючи характер та обсяг моральних страждань, яких зазнала позивач, характер немайнових втрат, вимушених змін у її житті, та зважаючи на положення Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд дійшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, з урахуванням встановлених судом обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, підлягають задоволенню в розмірі 5000,00 грн.

Оскільки при зверненні до суду позивач на підставі ухвали суду від 24.11.2020 звільнена від сплати судового збору, з відповідача з врахуванням вимог ст.141 ЦПК України, слід стягнути на користь держави 1918,23 грн судового збору, що складається із суми судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом у процесі розгляду справи у розмірі 1077,43 грн (вимоги майнового характеру) та судовий збір у розмірі 840,80 грн за вимоги немайнового характеру.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України, допустити негайне виконання рішення суду в частині виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, 129 Конституції України, ст.12, 13, 19, 81, 141, 263-265, 268, 272, 273-276, 354,355 ЦПК України, ст. 47, 97,116,117 КЗпП України, Законом України «Про судовий збір», суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Наша аптека» про стягнення заборгованості із заробітної плати при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Приватного підприємства «Наша аптека» , ІПН19, місцезнаходження: проспект Бажана 36, приміщення 84, м.Київ, 02149, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , заборгованість по заробітній платі при звільненні в розмірі 16 536 (шістнадцять тисяч п`ятсот тридцять шість) гривень 03 коп. (сума визначена без утримання податків та інших обов`язкових платежів).

Стягнути з Приватного підприємства «Наша аптека» , ІПН19, місцезнаходження: проспект Бажана 36, приміщення 84, м.Київ, 02149, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 91 206 (дев`яносто одна тисяча двісті шість) гривень 60 коп. за період з 03.07.2020 по листопад 2021 (сума визначена без утримання податків та інших обов`язкових платежів).

Стягнути з Приватного підприємства «Наша аптека» , ІПН19, місцезнаходження: проспект Бажана 36, приміщення 84, м.Київ, 02149, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , 5000 (п`ять тисяч) гривень, 00 коп. заподіяної моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Приватного підприємства «Наша аптека», , ІПН19, місцезнаходження: проспект Бажана 36, приміщення 84, м.Київ, 02149, в дохід держави (адреса: вул.Липська, 18/5, м.Київ, 01601; ); отримувач - ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106; Код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача: UA0026001, код класифікації доходів бюджету: 22030106 "Судовий збір (стягувачем є Державна судова адміністрація України)" судовий збір у розмірі 1918,23 грн.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць у розмірі 5010 (п`ять тисяч десять) гривень.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.

Головуючий суддя Євген БРУХОВСЬКИЙ