Номер провадження: 22-ц/813/5094/22
Головуючий у першій інстанції Плавич І. В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.07.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

розглянувши у спрощеному порядку без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

01 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до держави України в особі Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтування позовної заяви вказано, що 12 лютого 2020 року він мав намір виїхати із своєю дитиною на відпочинок до Єгипту, проте, на пункті пропуску через державний кордон України для повітряного сполучення «Одеса» отримав рішення про відмову у перетині державного кордону України від 12 лютого 2020 року.

Указане рішення було ухвалено нібито на підставі ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2019 року. Утім, звернувшись до суду із заявою про отримання копії відповідної ухвали, позивача повідомили про відсутність даної ухвали та відповідного обмеження у праві виїзду за межі України за ухвалою суду.

Звернувшись до Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), позивачу було повідомлено про постанову про встановлення йому обмеження у праві виїзду за межі України від 13 грудня 2019 року.

Проте, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26 березня 2020 року визнано неправомірними дії державного виконавця щодо винесення вищевказаної постанови. Ухвала набрала законної сили у встановленому законом порядку.

Позивач зазначив, що у момент ухвалення постанови державним виконавцем про обмеження його у праві виїзду за межі України він виконував усі свої зобов`язання за виконавчим провадженням, у рамках якого було ухвалено незаконну постанову, у зв`язку із чим йому у результаті його обмеження у праві виїзду за межі України 12 лютого 2020 року було заподіяно матеріальної та моральної шкоди.

У зв`язку із викладеним ОСОБА_1 звернувся із позовом до держави України в особі Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, у якому просив стягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоду у розмірі 21 585,00 гривень та моральну шкоду у розмірі 2 500,00 гривень.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2021 року позов ОСОБА_1 до держави України в особі Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково. Стягнено з держави України в особі Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 суму матеріальної шкоди у розмірі 21 435,00 гривень. У задоволенні інших вимог ОСОБА_1 до держави України в особі Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про відшкодування матеріальної шкоди відмовлено. Стягнено з держави України в особі Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 суму заподіяної моральної шкоди у розмірі 2 500,00 гривень. Стягнено з Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь держави суму неоплаченого судового збору у розмірі 908,00 гривень.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі Другий Малиновський ВДВС у м. Одесі Південного МУ Міністерства юстиції (м. Одеса) просить скасувати оскаржуване судове рішення, посилаючись при цьому на порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що 12 серпня 2014 року до Відділу надійшов виконавчий документ та постанова Другого відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про закінчення виконавчого провадження від 08.08.2014 року, згідно з яким боржник ОСОБА_1 працює в «Науково-дослідного та проектного інституту СТЕОП».

20 липня 2018 року старшим державним виконавцем Другого Малиновського ВДВС м. Одеси ГТУМЮ в Одеській області було сформовано та направлено простою кореспонденцією на адресу «Науково-дослідного та проектного інституту СТЕОП» запит державного виконавця № 14509 з проханням надати інформацію стосовно стану відрахувань аліментів із заробітної плати ОСОБА_1 , з попередженням щодо відповідальності за невиконання вимог державного виконавця, порушення вимог закону несуть відповідну відповідальність. Відповідь на даний запит не надійшло.

У зв`язку з відсутністю інформації стосовно відрахувань аліментів з заробітної плати ОСОБА_1 з «Науково-дослідного та проектного інституту СТЕОП», та відсутністю інформації стосовно місця роботи боржника, державним виконавцем було сформовано розрахунок заборгованості по середньомісячній заробітній платі м. Одеси, винесені тимчасові обмеження до боржника, та передано виконавче провадження 44384869 по місцю проживання.

Короткий зміст відзиву ОСОБА_1 на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив на апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішенням суду встановлений факт неправомірних дій державного виконавця, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Порядок розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Вказані особливості встановлюються у ст. 369 ЦПК України, а саме відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України йдеться про те, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ціна позову у вказаній цивільній справі становить менш ніж сто розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, а таким чином, апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 14, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 29 липня 2022 року.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції правильно встановлено, що 08 лютого 2020 року між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір №2020-137, відповідно до умов якого, зокрема, ФОП ОСОБА_2 зобов`язався забезпечити надання комплексу туристичних послуг ОСОБА_1 та його дитині ОСОБА_3 , а ОСОБА_1 зобов`язався сплатити вказані послуги.

Відповідно до п. 3.1 Договору загальна вартість послуг становила 21 435,00 гривень.

Указану суму ОСОБА_1 було сплачено на користь ОСОБА_2 , що підтверджується квитанцією АТ «КБ «Приватбанк» №0.0..1 від 08 лютого 2020 року.

Згідно із рішенням про відмову у перетині державного кордону України від 12 лютого 2020 року, ухваленого представником пункту пропуску через державний кордон України для повітряного сполучення «Одеса», ОСОБА_1 отримав рішення про відмову у перетині державного кордону України на підставі ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2019 року.

Утім, як зазначив позивач, звернувшись до суду із заявою про отримання копії відповідної ухвали, позивача повідомили про відсутність даної ухвали та відповідного обмеження у праві виїзду за межі України.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що на примусовому виконанні Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) знаходиться виконавче провадження №44384869, у рамках якого ухвалено постанову про встановлення обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України від 13 грудня 2019 року на підставі виконавчого листа, виданого Приморським районним судом м. Одеси 20 червня 2014 року про стягнення з останнього на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання дитини у розмірі ј частини усіх доходів боржника, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, встановленого на певний період законом, щомісячно, починаючи з 14 березня 2014 року й до досягнення дитиною ОСОБА_3 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Проте, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26 березня 2020 року у справі №522/4315/14-ц визнано неправомірними дії державного виконавця щодо винесення вищевказаної постанови. Ухвала набрала законної сили у встановленому законом порядку 29 квітня 2021 року.

Постановою Одеського апеляційного суду від 29 квітня 2021 року апеляційну скаргу старшого державного виконавця Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Худіної О.В. залишено без задоволення, а ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 26 березня 2020 року без змін.

Із вищевказаної ухвали суду вбачається, що у матеріалах справи №522/4315/14-ц наявні звіти про здійснення відрахувань з заробітної плати ОСОБА_1 у розмірі 25% від заробітної плати з 01 вересня 2014 року по час постановлення ухвали.

Крім того, постановою державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 13 лютого 2020 року було скасовано тимчасове обмеження у праві виїзду з України ОСОБА_1 , накладене постановою державного виконавця Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Кубрак Д.А. від 13 грудня 2019 року у зв`язку із відсутністю у боржника заборгованості.

Судом першої інстанції правильно звернено увагу, що відповідно до листа ОСОБА_2 від 16 серпня 2021 року, ОСОБА_1 дійсно було сплачено саме 21 435,00 гривень, які ОСОБА_1 не повертались через те, що компанія не несе відповідальності, зокрема, за правовий статус туристів.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що дійсно 12 лютого 2020 року ОСОБА_1 був незаконно обмежений у своїх правах, а саме обмежений у праві виїзду за межі України, адже він виконував усі свої зобов`язання за виконавчим провадженням, у рамках якого було ухвалено незаконну постанову, у зв`язку із чим йому у результаті його обмеження у праві виїзду за межі України 12 лютого 2020 року було заподіяно матеріальної та моральної шкоди.

Конституцією України, а саме ст. 56, передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Як зазначає ст. 1166 ч.1 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 509 ч.ч. 1, 2 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. При цьому, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із ст. 11 ч.1, ч.2 п.3 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках (стаття 13 ЦПК України).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (стаття 16 ЦК України).

За загальним правилом кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (частина 3 статті 12, частини 1, 6 статті 81 ЦПК України).

У параграфі 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» («Seryavin and Others v. Ukraine», заява №4909/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява №18390/91, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» («Suominen v. Finland», заява №37801/97, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland», заява №49684/99, п. 30).

У зв`язку із викладеним, з огляду на позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції дійшов вмотивованого висновку про часткове задоволення вимог позивача щодо стягнення матеріальної шкоди та обґрунтовано стягнув з держави України в особі Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 суми матеріальної шкоди у розмірі 21 435,00 гривень, що підтверджуються вищезгаданою квитанцією АТ «КБ «Приватбанк».

Також, ОСОБА_1 просив стягнути з держави України в особі Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на його користь суму завданої внаслідок незаконних дій вищезгаданого органу влади моральної шкоди у розмірі 2 500,00 гривень.

Згідно із ст. 23 ч. 1, 2, 3, 4 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно із п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Ураховуючи наведені вище норми закону, які регулюють виниклі між сторонами правовідносини, право на відшкодування моральної шкоди виникає внаслідок порушення права особи.

Заявляючи вимоги щодо стягнення з держави України в особі Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) суми моральної шкоди, стороні позивача дійсно було заподіяно моральної шкоди, зокрема, ОСОБА_1 зазнав душевних хвилювань через неправомірну поведінку щодо нього.

У зв`язку з наведеним, суд першої інстанції правильно вбачав обґрунтованим задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення на його користь суми моральної шкоди у розмірі 2 500,00 гривень.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Щодо доводів апеляційної скарги, то судова колегія не приймає їх до уваги з огляду на таке.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу, вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

На підставі матеріалів справи встановлено, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26 березня 2020 року скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кубрак Д.А., задоволено. Визнано неправомірними дії державного виконавця Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одеси Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кубрак Д.А. щодо винесення постанови про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 від 13.12.2019 року.

Вказана ухвала суду першої інстанції залишена без змін постановою Одеського апеляційного суду від 29 квітня 2021 року.

У вказаних судових рішенням встановлена преюдиція щодо неправомірності дій державного виконавця щодо винесення постанови про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 від 13.12.2019 року.

Таким чином, доводи апеляційної скарги вже були розглянуті судами і спростовані.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 29 липня 2022 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк