Провадження №2/522/2736/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2022 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючої судді Шенцевої О.П.

при секретарі Лукашкіні О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Приморського районного суду м. Одеси в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом: ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право власності на 3-кімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 75,2 кв.м., житловою площею 51,2 кв.м.

Позивач обґрунтовує позовну заяву тим, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29 травня 2013 року у справі №1522/18038/12, було затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 відповідно до умов якої:

-ОСОБА_3 зобов`язується оформить право власності на 1/3 частину трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , яка належить їй, згідно договору купівлі-продажу від 25.07.2006 р., реєстраційний номер 9781130 на користь ОСОБА_1 , у зв`язку з перерахуванням спадкового майна до кінця 2013 року.

-ОСОБА_2 зобов`язується оформити право власності на 1/3 частину трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , яка належить йому, згідно договору купівлі-продажу від 25.07.2006 року, реєстраційний номер 9781130 на користь ОСОБА_1 , у зв`язку з перерахуванням спадкового майна до кінця 2013 року.

Після набрання ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29 травня 2013 року у справі №1522/18038/12 законної сили, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 почали постійно відкладати виконання зобов`язань за мировою угодою.

Станом на день подання позову зобов`язання оформити права власності на належні їм 2/3 частини квартири за позивачем відповідачі не виконали та вони залишаються формальними власниками своїх часток на квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідачі фактично передали квартиру АДРЕСА_1 , позивачу та останній вільно користується нею на власний розсуд.

Проте, наразі відповідачі не визнають право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2021 року було відкрито провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження та визначено відповідачам п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Відповідач, ОСОБА_3 , до суду відзив на позов не надала.

Відповідач, ОСОБА_2 , подав до суду відзив, в якому не заперечує визнання мирової угоди від 29.05.2013 року у справі №1522/18038/12. Також, відповідач ОСОБА_2 вказує у відзиві про сплив позовної давності звернення із відповідним позовом.

Позивач у судове засідання не з`явився, але представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Відповідачі повідомлені належним чином про час, дату та місце слухання справи, у судове засідання не з`явилися.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне.

В провадженні Приморського районного суду м. Одеси знаходилася цивільна справа №1522/18038/12 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа, що не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Буракова Олександра Ігорівна, про визнання майна спільною власністю подружжя та визнання права власності в порядку спадкування та за зустрічним позовом ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Буракової Олександри Ігорівни, про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності в порядку спадкування та за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29 травня 2013 року у справі №1522/18038/12, було затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , відповідно до умов якої:

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 визнають за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері на майно: 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 зобов`язується оформить право власності на1/3 частину трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , яка належить їй, згідно договору купівлі-продажу від 25.07.2006 р., реєстраційний номер 9781130 на користь ОСОБА_1 , у зв`язку з перерахуванням спадкового майна до кінця 2013 року.

ОСОБА_2 зобов`язується оформити право власності на 1/3 частину трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , яка належить йому, згідно договору купівлі-продажу від 25.07.2006 року, реєстраційний номер 9781130 на користь ОСОБА_1 , у зв`язку з перерахуванням спадкового майна до кінця 2013 року.

Після набрання ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29 травня 2013 року у справі №1522/18038/12 законної сили, відповідачі не виконали зобов`язань за мировою угодою, не оформили право власності на свої частки на квартиру АДРЕСА_1 , за позивачем.

Згідно ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Відповідно до ст. 175 ЦПК України від 18 березня 2004 року, в редакції, чинній на час визнання мирової угоди (далі -ЦПК України, 2004 року) мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмета позову.

Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну заяву.

Якщо мирову угоду або повідомлення про неї викладено в адресованій суду письмовій заяві сторін, ця заява приєднується до справи.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз`яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення.

У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди. Якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд.

Суд не визнає мирової угоди у справі, в якій одну із сторін представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Із матеріалів справи вбачається, що вищезазначена мирова угода була визнана судом. Ухвала суду набрала чинності, підлягає виконанню сторонами.

Відповідно до правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-274цс15 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-342цс15, зазначено, що у разі невиконання однією зі сторін зобов`язань за умовами мирової угоди інша сторона угоди не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди.

За змістом ст. 202 Цивільного кодексу України затверджена судом мирова угода є багатостороннім правочином, який відповідно до ст.11 та ч.2 ст. 509 Цивільного кодексу України є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Положеннями ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, якими передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Оскільки сама мирова угода являє собою не лише судову процедуру, а й угоду (багатосторонню), в своїй основі вона носить характер договору, в якому мають місце цивільні правовідносини. Тому мирова угода є підставою для виникнення нових зобов`язань, умови та порядок виконання яких закріплюються в угоді.

В разі невиконання мирової угоди наступають певні наслідки. Вищевказана мирова угода, яка затверджена ухвалою суду, не була розірвана у передбаченому законом порядку.

У разі ухилення однієї із сторін від виконання мирової угоди, інша сторона має право звернутись до суду на загальних підставах з позовом про спонукання до виконання мирової угоди. Мирова угода - це зобов`язання, до якого застосовуються загальні правила Цивільного кодексу України.

Приписами частин 1, 2 та 4 статті 715 ЦК України передбачено, що за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов`язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом встановлено, що мирова угода затверджена ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29 травня 2013 року у справі №1522/18038/12, містить умови щодо виконання зобов`язань позивача вчинити дії щодо передачі нерухомого майна на користь відповідачів, а також зобов`язання відповідачів вчинити дії щодо передачі нерухомого майна на користь позивача, а й відтак суд погоджується із тим, що до правовідносин, які склалися між сторонами, підлягають застосуванню положення Цивільного кодексу України про міну.

Судом також встановлено, що позивач виконав свої зобов`язання, передбачені мировою угодою, та відповідачі набули право власності на об`єкти нерухомості, передбачені пунктами 7,8,9 мирової угоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

В практиці Європейського суду з прав людини, яка має враховуватися державними органами, зокрема судами, відповідно до Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» існує таке поняття як «законні (розумні) очікування».

Розумними очікуваннями особи вважаються легітимні (або законні) і виправдані очікування набути майно або майнове право, які в практиці ЄСПЛ дістають правову охорону як майно. Поняття «законні очікування» (legitimateexpectations) слід розглядати як елементи верховенства права та «юридичної визначеності» (legalcertainty). Практика ЄСПЛ розглядає законні очікування як елемент правової визначеності в умовах відсутності єдиної теорії легітимних (законних) очікувань, придатних для всіх національних правопорядків.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 346 ЦК України - право власності припиняється, зокрема, у разі відмови власника від права власності.

Таким чином, підписанням мирової угоди, відповідачі фактично відмовились від належних їм на праві власності 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 , тобто право власності останніх на даний об`єкт нерухомості наразі є припиненим.

Згідно з ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Приписами частини 1 статті 334 ЦК України передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Приписами статті 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ст.392 ЦК України - власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Щодо заяви відповідача, ОСОБА_2 , про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин суд пояснює наступне.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Водночас, суд звертає увагу відповідачів на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В разі будь-яких перешкоджань у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник такого майна має право вимагати усунення відповідних перешкод, в тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпоряджанні власністю.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.07.2021 року по справі № 707/816/19 також розкрито поняття негаторного позову.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунення існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Таким чином, на негаторний позов не поширюються вимоги щодо позовної давності, оскільки з таким позовом можна звернутися в будь-який час, допоки існують правовідносини та правопорушення.

Як було встановлено судом, ОСОБА_2 сам у відзиві на позовну заяву зазначає про те, що визнає наявність мирової угоди й про те, що даною мировою угодою вирішено всі майнові спори щодо спадкового майна.

Судом також встановлено, що відповідачі фактично передали спірну квартиру АДРЕСА_1 , позивачу та останній є фактичним володільцем майна. Проте, наразі відповідачі не визнають право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 .

Розумними очікуваннями особи вважаються легітимні (або законні) і виправдані очікування набути майно або майнове право, які в практиці ЄСПЛ дістають правову охорону як майно. Поняття «законні очікування» (legitimateexpectations) слід розглядати як елементи верховенства права та «юридичної визначеності» (legalcertainty). Практика ЄСПЛ розглядає законні очікування як елемент правової визначеності в умовах відсутності єдиної теорії легітимних (законних) очікувань, придатних для всіх національних правопорядків.

Обґрунтовані сподівання позивача, ОСОБА_1 , на законне володіння власним майном та сподівання на його отримання на підставі затвердженої в судовому порядку мирової угоди від 22.04.2013 року досі продовжує існувати, тобто права позивача продовжують порушуватися відповідачем.

У зв`язку із тим, що позовна заява ОСОБА_1 , як фактичного володільця нерухомого майна має характер негаторного, то до спірних правовідносин не можна застосовувати строки позовної давності.

Тобто, в даному випадку, оскільки право власності, розпорядження та користування спірною квартирою, незважаючи на затверджену судом мирову угоду, продовжує порушуватись та не визнаватись відповідачами, застосування строків позовної давності у цій справі призведе до порушення принципу пропорційності та невиправданого втручання в право мирного володіння власним майном позивача.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 77, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 272, 273, 353, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) право власності на 3-кімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 75,2 кв.м., житловою площею 51,2 кв.м.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складений 01.12.2022 року.

Суддя

21.11.2022