Справа № 559/1072/19
Провадження № 2/559/12/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2022 року Дубенський міськрайонний суд Рівненської області

в складі головуючого судді Ралець Р.В.,

секретаря судового засідання Федорук О.О.,

за участю представника відповідачів адвоката Рідченко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів (суми боргу, процентів за користування позикою та відсотків), -

В С Т А Н О В И В:

Стислий виклад позиції позивача.

ОСОБА_1 (далі - позивач), звернулась в суд з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (далі - відповідачі) на її користь грошові кошти у вигляді: боргу в розмірі 500 000,00 грн.; процентів у розмірі 69 719,18 грн., 3 % річних в розмірі 64 027, 00 грн., а разом стягнути 633 746,18 грн., а також понесені судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 12 листопада 2011 року між нею, ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , було укладено договір позики у вигляді угоди-зобовязання, відповідно до якої, остання разом із своїм чоловіком ОСОБА_3 позичили в неї грошові кошти в сумі 579 696,00 грн. без вказання точних відсотків за їх користування, проте з умовою передання, в разі їх не виплати, у власність 9-ти квартир в житловому будинку по АДРЕСА_1 , після введення вказаного будинку в експлуатацію - завершення процедури реконструкції.

У вказаному договорі позики не вказувалась чітко сума грошових коштів, адже вона ще узгоджувалась на передодні підписання угоди-зобов`язання шляхом переговорів та надання більшої частини зазначеної суми перед її підписанням. Що саме така сума надавалась у позику відповідачам по справі засвідчили неодноразово і самі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як у письмових документах - поясненнях від 21.06.2017 та 27.06.2017, відповіді на лист-вимогу від 15.09.2017, у висновку за результатами дослідження з використанням поліграфу від 07.05.2018, у відзиві на позовну заяву від 12.02.2018, та впродовж усіх слухань по цивільній справі №559/2218/17. Грошові кошти відповідачам вона позичала декілька разів, без будь-яких розписок та гарантій, останні завжди вчасно все повертали разом із відсотками. ОСОБА_2 та її чоловік запевнили її, що максимум через два роки ця сума повернеться навіть з відсотками, адже вони ці кошти вкладуть в реконструкцію будівлі технічного комплексу, що знаходиться по АДРЕСА_1 , під багатоквартирний житловий будинок, і вже після продажу перших квартир їй повернуть кошти, або передадуть 9 квартир у власність.

Проте пройшли два роки, а відповідачі по справі ні позичених коштів не повертали, ні квартир на неї не переоформляли. Вона звернулась до відповідачів із вимогою надання пояснень з цього приводу, тоді вони віддали їй 79 696,00 грн. 12.11.2013 були внесені зміни в угоду-зобов`язання, залишивши в ній лише 6 квартир, враховуючи також той факт, що позичена сума грошових коштів в дійсності була меншою ніж вартість 9-ти квартир. Вони пояснили, що виникли проблеми із здачою вказаного вище будинку в експлуатацію та запевнили, що підшукують майбутніх покупців квартир, які готові вже проплатити за майбутні квартири. Проте, погашення боргу так і не відбувалось.

24 квітня 2017 року вона отримала відповідь на запит від Смизької селищної ради про те, що 04.07.2013 будинок був зданий в експлуатацію. Отже, відповідачі вводили її в оману.

Після її вимог щодо повернення боргу, відповідачі почали пояснювати, що в них дуже скрутне матеріальне становище, безліч боргів, що повернути усі кошти не мають можливості, а переписувати на неї квартири вони не хочуть, адже їхня вартість на той момент була значно більша ніж 500 000, 00 грн. Ці обставини змусили її 16 серпня 2017 року звернутись до ОСОБА_2 , як власниці усіх квартир, із листом-вимогою про повернення або грошових коштів, або належним чином оформлення відчуження 6-ти квартир, що знаходяться в житловому будинку по АДРЕСА_1 . 15 вересня 2017 року відповідачкою по справі було надіслано відповідь на вказаний лист-вимогу, в якій остання визнавала факт позичання нею та її чоловіком грошових коштів, проте вказувала, що вважає, що їхній борг перед нею вже погашений.

10 жовтня 2017 року вона звернулась до суду за захистом своїх майнових прав із позовом про визнання за мною майнових прав на 6 квартир в житловому будинку по АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_2 , та які надавались в якості застави останньою та якщо позичені нею кошти ними не повернуться. Проте суд першої та апеляційної інстанції в задоволені її позовних вимог відмовив. Однією із підстав такої відмови послужило те, що суд дійшов висновку про явні ознаки зазначеної вище угоди-зобов`язання, та дій, які вчинялись по її виконанню, як «боргових зобов`язань», а не ознак «інвестиційного договору» або ж «договору купівлі-продажу майнових прав».

Факт отримання відповідачами грошових коштів підтверджується не лише їхніми підписами на договорі позики (угод і-зобов`язанні), а й усіма тими доказами, які були зібрані в ході розгляду цивільної справи за №1559/2218/17. Таким чином, хоча із значними втратами коштів, проте вона змушена знову звертатись до суду з вимогами про повернення основного боргу, процентів за користування позикою та 3% річних на загальну суму 633746, 18 грн.

Стислий виклад заперечень відповідача.

25 липня 2019 року представником відповідачів адвокатом Рідченко М.В. подано відзив на позов, відповідно до якого просять відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі, зважаючи на наступне.

У зв`язку з фінансовими труднощами, ОСОБА_3 в 2009 році узяв у ОСОБА_1 гроші під дуже великі відсотки. ОСОБА_3 звернувся саме до ОСОБА_1 за позикою, тому що остання займалась такою діяльністю не офіційно та маючи долари США позичала їх людям під відсотки.

В період з 2009 року до 2011 рік ОСОБА_3 взяв у ОСОБА_1 579 696,00 гривень і віддав 596 650,00 гривень. Дані кошти брались частинами, тобто бралась певна сума коштів і потім поверталась, згодом знову бралась певна суму коштів і поверталась. Дані кошти брались у ОСОБА_1 під різні відсотки, що могло становити від 14 % до 22% за день користування. Коли всі кошти ОСОБА_1 були виплачені, вона на власний розсуд ще нарахувала відсотки за користування коштами в сумі 500 000 гривень. У зв`язку з чим була нарахована така сума ні відповідачу, ні її чоловікові не було зрозуміло. Враховуючи те, що дана сума була дуже великою та ситуація незрозумілою, вирішили зібратись із ОСОБА_1 та її чоловіком ОСОБА_4 та остаточно узгодити кінцеву суму боргу, щоб в подальшому ОСОБА_1 не мала до них жодних претензій. При даній зустрічі дійшли згоди, що борг перед ОСОБА_1 станом на 13 жовтня 2011 року становить 500 000 грн. і це буде кінцева сума боргу, та надалі ОСОБА_1 не буде вимагати жодний коштів.

Тому 12 листопада 2011 року вони підписали угоду-зобов`язання, що нібито передає ОСОБА_1 квартири, щоб вона могла їх показувати покупцям, продавати й таким чином погасити борг перед нею. Дана угода-зобов`язання була підготовлена особисто ОСОБА_1 та надана відповідачу в надрукованому вигляді. Зазначає, що 12 листопада 2011 року, під час обговорення принесеного екземпляра угоди-зобов`язання, вносилися корегування в дану угоду, тому ОСОБА_1 виготовила нову угоду-зобов`язання від 12 листопада 2011 року, в якій зазначено менша кількість квартир та їх площа, яку підписали. Також було виправлено помилку зазначену в першій угоді в трьох кімнатній квартирі (замінено слово «ліве» на «праве» крило будинку). Ні до підписання угоди, ні під час підписання даної угоди ОСОБА_1 коштів відповідачу за вказані квартири не передавала. Існувала заборгованість її чоловіка ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 в розмірі відсотків за позичені ним кошти.

З того часу продажем квартир займались як відповідачка із чоловіком, так і ОСОБА_1 , а саме: розміщували повідомлення в газетах про продаж квартир. Так як позивач мала більше вільного часу, їй було передано ключі від квартир, зазначених в угоді-зобов`язанні, щоб вона мала змогу показувати їх покупцям. В подальшому, при продажі квартир вказаних в угоді-зобв`язанні, відповідач, як власник, їх продавала, а позивач ОСОБА_1 отримувала кошти за їх продаж. Таким чином, отримана сума коштів йшла на погашення боргу ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 .

На момент укладення угод ОСОБА_1 не бажала, щоб вказані квартири продавались на її ім`я, вона зазначила, що буде показувати покупцям квартири, отримувати кошти від їх продажу, доки не буде погашена заборгованість. Про нотаріальне посвідчення угод мова навіть не йшлась, так як вони підписувались для того, щоб у разі, якщо покупець запитає, чому саме ОСОБА_1 , а не власник, показує ці квартири, могла показати угоду-зобов`язання.

15.10.2012 ОСОБА_1 передала ОСОБА_5 однокімнатну квартиру (яка на момент укладення угоди їй не належала, а належала відповідачу), так як в ОСОБА_1 був борг перед ОСОБА_6 у розмірі 9 000 доларів США. Вказану квартиру за усною домовленістю ОСОБА_6 повернув сім`ї ОСОБА_7 (відповідач), а вони виплачують йому кошти за дану квартиру. Тобто, фактично квартира нікому не передавалась, а відповідач із чоловіком виплачували борг ОСОБА_1 перед ОСОБА_6 , за рахунок свого боргу перед ОСОБА_1 .

На той час 1 долар США дорівнював 8 гривням, то в перерахунку 9 000 доларів США на гривні становило 72 000, 00 гривень. У зв`язку з цим із сім`ї ОСОБА_7 було списано перед ОСОБА_1 боргу в розмірі 72 000,00 гривень.

15 вересня 2013 року сім`я ОСОБА_7 із ОСОБА_1 зробили обмін квартирами, а саме: нібито було передано ОСОБА_1 трьохкімнатну квартиру, а вона їм двохкімнатну квартиру, про що підписано угоду-зобов`язання та ОСОБА_1 дала власноруч написану розписку, що вона ще вина ОСОБА_2 2 000, 00 доларів США.

В кінці 2015 року ОСОБА_1 за усною домовленістю передала квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_8 , у замін він списав із ОСОБА_1 наявний у неї перед ним борг у розмірі 9 000,00 доларів США. В подальшому за усною домовленістю сім`я ОСОБА_7 із ОСОБА_8 зробили обмін, а саме: він повернув їм квартиру, а вони зобов`язались передати йому магазин. Тобто, фактично квартира нікому не передавалась, а сім`я ОСОБА_7 просто виплачує борг ОСОБА_1 перед ОСОБА_9 , шляхом передачі належного відповідачу магазину, за рахунок їх боргу перед ОСОБА_1 .

Станом на кінець 2015 року курс 1 долара США становив 24,00 гривень, що в перерахунку з 9 000,00 доларів США на гривні становило 216 000,00 гривень. Таким чином, було списано борг перед ОСОБА_1 в розмірі 216 000,00 гривень.

19 квітня 2017 року відповідач, за усною домовленістю з ОСОБА_1 , продала квартиру АДРЕСА_3 ОСОБА_10 за 7 000,00 доларів США. Зокрема, при продажі даної квартири з ОСОБА_1 було списано борг у розмірі 4 000,00 доларів США перед ОСОБА_11 , який є дядьком ОСОБА_10 . Крім того, ОСОБА_10 було передано ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 3 000 доларів США.

Станом на травень 2017 року курс 1 долара становив приблизно 26,00 гривень, що в перерахунку з 7 000,00 доларів США на гривні становило 182 000,00 гривень. Таким чином, було списано борг перед ОСОБА_1 у розмірі 182 000,00 гривень.

19 квітня 2017 року ОСОБА_1 при передачі коштів мала повернути ОСОБА_10 їхню угоду-зобов`язання, так як борг перед нею вже був погашений. Однак, ОСОБА_1 отримавши кошти від ОСОБА_10 , не повернула йому угоди-зобов`язання, який мав передати їм цю угоду, а через декілька днів відповідач дізналася від працівників поліції, що позивач написала заяву про те, що вона заборгувала їй ще якісь кошти та не переписала на неї квартири.

Також ОСОБА_1 крім тих коштів, які вона отримувала за продаж квартир, отримувала від відповідача товар різного характеру. На той час у відповідача були магазини, в яких вона брала товари за рахунок їхнього перед нею боргу. В загальному ОСОБА_1 було вибрано товару на значну суму, проте квитанції збереглись лише на 16 918,00 грн., майже на кожній квитанції ОСОБА_1 або члени її сім`ї, які приходили за товаром, ставили свій підпис.

Станом на травень 2017 року повернуто борг за відсотками ОСОБА_1 в розмірі 486 918,00 гривень. Крім того, на сьогоднішній день ОСОБА_1 вина відповідачам 2 000 доларів США, згідно розписки, яка була написана нею власноручно при обміні квартир 15 вересня 2013 року. Вказані кошти в розмірі 2 000 доларів США на даний час нею не повернуто.

Враховуючи загальну суму повернутих коштів ОСОБА_1 , та її борг перед відповідачами, то станом на травень 2017 року борг перед ОСОБА_1 був повністю погашений і почала існувати заборгованість ОСОБА_1 перед відповідачем, враховуючи надану розписку.

Впродовж всього періоду часу відповідач та її чоловік повертали ОСОБА_1 кошти й ніяким чином не уникали цього. Про продаж квартир ОСОБА_1 знала та претензій щодо продажу квартир починаючи з 2011 року до травня 2017 року вона не мала, так як мала на меті отримати кошти за продаж квартир, а не самі квартири. Організацією продажу квартир, зазначених в угоді, ОСОБА_1 займалась самостійно. Однак, під час додаткового допиту 01 червня 2017 року в Дубенському ВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_1 повідомила заступнику начальника слідчого відділення Шатніку Ю.В. про існування лише угоди-зобов`язання від 12 листопаді 2011 року та про зміст даної угоди.

Проте, до підготовки позову до суду у справі №559/2218/17 нею було виправлено дату в новій редакції угоди-зобов`язання від 12 листопада 2011 року, а саме: виправлено рік укладення угоди з 2011 на 2013, у зв`язку з чим вийшло, що вказана угода була укладена 2013 року, хоча у відповідача наявний другий екземпляр такої угоди, де зазначено правильно 2011 рік.

В подальшому до позовної заяви позивачем було надано угоду-зобов`язання від 12 листопада 2013 року та позивач вже по змісту позову посилається на дану угоду, як основну. Проте, 12 листопада 2013 року така угода-зобов`язання взагалі не підписувалась. Дана угода була підписана 12 листопада 2011 року та була надана їй у надрукованому вигляді особисто ОСОБА_1 . Після спільного обговорення, в дану угоду було внесено зміни. Тому, ОСОБА_1 передрукувала угоду-зобов`язання від 12 листопада 2011 року, яку вони знову ж таки підписали. На підтвердження того, що вказані угоди - зобов`язання готувала й друкувала сама ОСОБА_1 , свідчить укладена нею угода-зобов`язання з ОСОБА_5 від 15 жовтня 2012 року. Дані факти вказують на те, що ОСОБА_1 в черговий раз приймає незаконні міри щодо заволодіння майном, яке належить відповідачу на законних підставах.

У своїй позовній заяві позивачка посилається на те, що між нею та відповідачами було укладено договір позики коштів у вигляді угоди-зобов`язання. Проте з таким твердженням не можливо погодитись враховуючи наступне.

Враховуючи те, що на момент підписання угод-зобов`язань між відповідачами та ОСОБА_1 кожна із сторін розуміла, що умови викладені в угодах виконуватись не будуть, тобто підписання даних угод мало інші цілі ніж передбачені угодами та дані угоди взагалі не мали правової мети. Сама природа коштів, які передавались ОСОБА_1 була зовсім іншої, ніж остання вказує у своєму позові. Так як кошти передавались ОСОБА_3 , а не ОСОБА_2 та передавались необхідними йому частинами протягом тривалого часу у позику під відсотки. Враховуючи те, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей, а кошти 12 листопада 2011 року під час підписання угоди-зобов`язання не передавались ОСОБА_1 відповідачам, тому посилання позивачки, що такий договір був укладений і що це саме договір позики є безпідставними. Підисані між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 угоди-зобов`язання є лише формальними і можуть мати також ознаки фіктивного правочину відповідно до ст. 234 ЦК України.

Жодного доказу, який би підтверджував суму позики та факт передачі коштів до матеріалів позову позивачкою не додано. Будь-яка заборгованість у відповідачів перед ОСОБА_1 відсутня. Жодних коштів в розмірі 500 000,00 грн. ОСОБА_1 відповідачам не позичала. В матеріалах позову відсутні будь-які докази, які б підтверджували наявність у позивачки таким сум коштів та джерело їх походження, які вона нібито позичила відповідачам. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

01.08.2019 представником позивачки адвокатом Іваницькою Н.О. подано відповідь на відзив, в якому зазначає, що твердження представника відповідача, що борг ними був сплачений ніякими письмовими документами не підтверджується. Усі доводи наведені у відзиві на позов не заслуговують на увагу, оскільки не мають ознак достовірності та достатності.

Рух справи.

Ухвалою Дубенського міськрайонного суду від 18 червня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до ухвали суду від 04 листопада 2019 року провадження у справі зупининено до розгляду Верховним Судом касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 20.12.2018 та постанову Рівненського апеляційного суду від 04.04.2019 у справі №559/2218/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги на стороні відповідача: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , про визнання договорів дійсними, визнання майнових прав на об`єкт будівництва, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Ухвалою Дубенського міськрайонного суду від 20 вересня 2021 року відновлено провадження у справі та призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, просила суд задовольнити позов за наявних доказів у матеріалах справи.

Представник відповідачів адвокат Рідченко М.В. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, у задоволенні позову просила відмовити.

Встановлені судом обставини.

Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до наступного висновку.

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що 12 листопада 2011 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 було підписано угоду-зобов`язання, згідно якої ОСОБА_2 зобов`язується передати в приватну власність житлову площу в 24-х квартирному будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 , громадянці ОСОБА_1 , так як вона вже повністю її оплатила. Кількість оплаченої площі, яку зобов`язується передати дорівнює 373,36 кв.м (а.с. 12).

Позивачка стверджує, що саме 12.11.2011 був укладений договір позики у вигляді угоди-зобов`язання, відповідно до якої, ОСОБА_2 разом із своїм чоловіком ОСОБА_3 позичили в неї грошові кошти в сумі 579 696,00 грн. без вказання точних відсотків за їх користування, проте з умовою передання, в разі їх не виплати, у власність 9-ти квартир в житловому будинку по АДРЕСА_1 , після введення вказаного будинку в експлуатацію - завершення процедури реконструкції. У вказаному договорі позики не вказувалась чітко сума грошових коштів, адже вона ще узгоджувалась на передодні підписання угоди-зобов`язання шляхом переговорів та надання більшої частини зазначеної суми перед її підписанням.

12.11.2013 були внесені зміни в угоду-зобов`язання, залишивши в ній лише 6 квартир, враховуючи також той факт, що позичена сума грошових коштів в дійсності була меншою ніж вартість 9-ти квартир.

У матеріалах справи наявна копія угоди-зобов`язання, підписана між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , згідно якої ОСОБА_2 зобов`язується передати в приватну власність житлову площу в 24-х квартирному будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 , громадянці ОСОБА_1 , так як вона вже повністю її оплатила. Кількість оплаченої площі, яку зобов`язується передати, дорівнює 290,84 кв.м. На цій угоді-зобов`язанні надрукований рік «2011» виправлено ручкою на «2013» (виправлення не застережено) (а.с.11).

Оцінку цій угоді-зобов`язання від 12.11.2013 було надано судами у справі №559/2218/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги на стороні відповідача: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , про визнання договорів дійсними, визнання майнових прав на об`єкт будівництва, відшкодування збитків та моральної шкоди, матеріали якої були досліджені судом.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду від 20.12.2018, яке залишено без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 04.04.2019, у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги на стороні відповідача: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , про визнання договорів дійсними, визнання майнових прав на об`єкт будівництва, відшкодування збитків та моральної шкоди, відмовлено (а.с. 31-36, 37-40).

Постановою Верховного Суду Українивід 16.06.2021, рішення Дубенського міськрайонного суду від 20.12.2018 та постанову Рівненського апеляційного суду від 04.04.2019 залишено без змін (а.с. 151-158).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Норми права, які застосував суд.

Згідно зі статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Стаття 1051 ЦК України встановлює, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але яка й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, шляхом надання розписки про отримання грошових коштів.

За змістом частин першої та другої статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання.

Зокрема, як вбачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 за наслідками розгляду справи N 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Позивачка ОСОБА_1 просить стягнути з відповідачів борг саме за договором позики. Проте, під час розгляду справи належних доказів, які б підтверджували факт надання нею у борг відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 500 000 грн. не надано.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Верховний Суд у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18), від 02 вересня 2020 року у справі № 569/24347/18 (провадження № 61-11630св19) дійшов висновку, що поясненнями сторони та показаннями свідків не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики.

Європейський суд з прав людини, рішення якого згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, є джерелом права в Україні, неодноразово вказував, зокрема і у справі "Устименко проти України" (заява № 32053/13), що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

У справі ЄСПЛ «Preda and Dardari v. Italy» (1999) [16] зазначено, що метою Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є запобігання використанню принципів, на яких ґрунтується Конвенція, для зловживання правами. У кількох справах, які стосувалися зловживань заявниками своїми правами, передбаченими ст. 10 Конвенції, ЄСПЛ постановлював, що зловживання правом має місце і тоді, коли не лише порушуються важливі цінності демократії, а й власне дух Конвенції. Зокрема, у рішенні у справі «Witzsch v. Germany» (2005) було зазначено, що ця стаття має на меті запобігання поширенню таких ідей, які «суперечать тексту та духові Конвенції». Тому в юрисдикційній діяльності підлягає врахуванню те, що суд не є засобом сторін у досягненні їх інтересів, які не охороняються законом, і не повинен толерувати зловживання сторонами їх правами.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

Мотивована оцінка і висновки суду.

Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову за відсутності передбачених законом підстав для його задоволення.

Судові витрати згідно ст. 141 ЦПК України, залишаються за позивачем.

Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 04 листопада 2019 року, підлягають скасуванню відповідно до ч.9 ст.158 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 12, 81, 141, 206, 263-265, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) про стягнення грошових коштів (суми боргу, процентів за користування позикою та відсотків) відмовити за безпідставністю.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 04 листопада 2019 року, та зняти арешт на нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ), а саме: квартиру АДРЕСА_4 ; квартиру АДРЕСА_5 (загальна площа 64 кв.м., житлова площа 37,5 кв.м.) в будинку АДРЕСА_1 ; квартиру АДРЕСА_6 (загальна площа 34,8 кв.м., житлова площа 18,1 кв.м.) в будинку АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга подається безпосередньо до апеляційного суду Рівненської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 23.05.2022.

Суддя: Р.В. Ралець