Постанова

Іменем України

26 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 302/321/20

провадження № 61-6837св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Тюшківська сільська рада Міжгірського району Закарпатської області, правонаступником якої є Пилипецька сільська рада Міжгірського району Закарпатської області,

третя особа - Міжгірська районна державна адміністрація Закарпатської області, правонаступником якої є Хустська районна державна адміністрація Закарпатської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Закарпатського апеляційного суду від 09 червня 2022 року в складі колегії суддів: Джуги С. Д., Куштана Б. П., Бисаги Т. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , Тюшківської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, правонаступником якої є Пилипецька сільська рада Міжгірського району Закарпатської області, третя особа - Міжгірська районна державна адміністрація Закарпатської області, правонаступником якої є Хустська районна державна адміністрація Закарпатської області, про скасування рішень сільської ради та запису державного реєстратора про державну реєстрацію земельної ділянки.

В обґрунтування позову вказав, що згідно з державним актом від 09 березня 2007 року, виданим на підставі рішення Тюшківської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, він отримав у власність земельну ділянку площею 0,25 га в селі Тюшка Міжгірського району Закарпатської області в урочищі «Біля старої школи» для будівництва та обслуговування житлового будинку та розпочав на цій земельній ділянці будівництво житлового будинку АДРЕСА_1 , будівництво якого не завершено та у якому він проживає.

На підставі рішень Тюшківської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області № 3 від 24 грудня 2017 року та №1 від 22 квітня 2018 року ОСОБА_2 отримав дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки у розмірі 0,14 га, яка знаходиться в межах населеного пункту села Тюшка, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, а також отримав цю ділянку у власність та зареєстрував відповідне право у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Позивач вважає, що право власності ОСОБА_2 порушує його право власності на вищезазначену земельну ділянку з наступних підстав.

Депутати сільської ради не голосували на сесії 24 грудня 2017 року за винесення рішення № 3 щодо надання дозволу ОСОБА_2 виготовити проект землеустрою на вказану земельну ділянку площею 0,14 га, а фактично приймали рішення щодо площі 0,07 га в урочищі «Кінів Берег».

Головне управління Держгеокадастру в Закарпатській області на його письмове звернення склало акт перевірки про те, що межі належної йому земельної ділянки не відповідають фактичному використанню земельної ділянки на місцевості, у цих межах відведена земельна ділянка ОСОБА_2 .

З метою врегулювання вказаного питання він замовив виготовлення відповідної технічної документації, однак державний кадастровий реєстратор 05 лютого 2020 року виніс рішення про відмову у виправленні помилок з підстав перетину вищезгаданих земельних ділянок.

З врахуванням наведеного позивач просив скасувати рішення Тюшківської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області № 3 від 24 грудня 2017 року, № 1 від 22 квітня 2018 року щодо передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,14 га та скасувати запис державного реєстратора Галай В. В. від 23 травня 2018 року № 26378688 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,14 га з кадастровим номером :01:006:0009.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 02 грудня 2020 року у складі судді Кривка В. П. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено порушення його законних прав та інтересів.

Зокрема, позивач безпідставно послався на акт Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, тоді як цим документом не зафіксовано порушень земельного законодавства при наданні відповідачу ОСОБА_2 вищезазначеної земельної ділянки у власність та не прийнято жодного рішення про притягнення винних осіб до відповідальності, а лише рекомендовано виготовити документацію із землеустрою для встановлення (відновлення меж) наданої йому у власність земельної ділянки.

При цьому суд виходив із того, що із розташування спірних земельних ділянок видно, що вони не перетинаються, їх площі не накладаються, а конфігурація і розташування цих ділянок відповідають відомостям у Публічній кадастровій карті України.

Крім того, позивач не заявляв клопотання про проведення судової землевпорядної експертизи на предмет підтвердження перетину суміжних земельних ділянок, отже не довів позовні вимоги.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 09 червня 2022 року скасовано рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 02 грудня 2020 року та ухвалено нове, яким позов ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано рішення п`ятої сесії п`ятого скликання Тюшківської сільської ради Міжгірського району від 24 грудня 2017 року № 3 «Про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки» та рішення шостої сесії шостого скликання Тюшківської сільської ради Міжгірського району від 22 квітня 2018 року № 1 про передачу ОСОБА_2 у власність земельної ділянки площею 0,14 га.

Скасовано запис державного реєстратора Міжгірської районної державної адміністрації Галай В. В. від 23 травня 2018 року № 26378688 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,14 га з кадастровим номером : 01:006:0009.

Постанова мотивована тим, що з матеріалів кримінального провадження за ознаками вчинення Тюшківським сільським головою ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого статтею 366 КК України (службове підроблення), зокрема із протоколів допитів свідків вбачається, що депутати сільської ради під час проведення голосування на сесіях від 24 грудня 2017 року та 22 квітня 2018 року не голосували за надання дозволу ОСОБА_2 на розробку проекту відведення вказаної земельної ділянки площею 0,14 га, а також про передачу її йому у власність. Натомість депутати сільської ради фактично голосували за надання дозволу ОСОБА_2 на розробку проекту відведення земельної ділянки і за виділення йому земельної ділянки площею 0,07 га в урочищі «Кінів Берег».

Крім того, відповідно до рішення ради від 24 грудня 2017 року № 3, копії інших рішень, що стосуються належної ОСОБА_2 земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:0009 та копії усіх документів, на підставі яких такі рішення приймалися, зникли з приміщення сільської ради після припинення повноважень колишнього сільського голови ОСОБА_3 .

Актом Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області від 16 липня 2019 року підтверджено, що межі належної позивачу земельної ділянки не відповідають фактичному використанню земельної ділянки на місцевості, у цих межах (0,25 га) відведена земельна ділянка ОСОБА_2 площею 0,14 га; при виправленні відомостей земельна ділянка позивача буде перетинатися із земельною ділянкою відповідача.

Установивши вказані обставини, суд дійшов висновку, що відповідач з порушенням встановленого законом порядку, у незаконний спосіб набув право власності на земельну ділянку, порушивши при цьому права та інтереси позивача.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

До Верховного Суду 20 липня 2022 року ОСОБА_2 подав касаційну скаргу на постанову суду апеляційної інстанції, у якій просить її скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставами касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Також заявник оскаржує судове рішення з передбачених пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України підстав (вказує на порушення судом норм процесуального права відповідно до пунктів 1, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що за відсутності у матеріалах справи відомостей про притягнення ОСОБА_2 чи інших осіб до кримінальної відповідальності у передбаченому законом порядку у зв`язку із процедурою отримання належної йому земельної ділянки, суд першої інстанції підставно відхилив посилання позивача на показання свідків щодо обставин їх голосування на сесії від 24 грудня 2017 року. Із розташування спірних земельних ділянок видно, що вони не перетинаються, їх площі не накладаються, а конфігурація і розташування цих ділянок відповідає відомостям у Публічній кадастровій карті України.

Відповідач з поважних причин не був присутній на судовому засіданні, призначеному апеляційним судом на 09 червня 2022 року, а тому суд, розглянувши справу за його відсутності, порушив право відповідача на доступ до правосуддя.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 08 вересня 2022 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою Верховного Суду від 20 жовтня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

У жовтні 2022 року від позивача надійшов відзив на касаційну скаргу, мотивований незгодою із її доводами та законністю й обґрунтованістю оскарженого судового рішення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

На підставі рішення Тюшківської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області від 13 листопада 2005 року ОСОБА_1 отримав у власність земельну ділянку площею 0,25 га в селі Тюшка Міжгірського району Закарпатської області в урочищі «Біля старої школи» для будівництва та обслуговування житлового будинку (кадастровий номер :01:006:0001).

На підставі вказаного рішення органу місцевого самоврядування, технічного завдання № 234 від 28 липня 2006 року Міжгірським районним відділом ЗРФ Центр ДЗК розроблено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_1 .

Право власності на земельну ділянку із кадастровим номером :01:006:0001 посвідчено державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЗК № 003395 від 09 березня 2007 року. Акт зареєстровано у Книзі записів державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № -001.

Відповідно до будівельного паспорта, який є складовою документації із землеустрою, виданої ОСОБА_1 , на цій земельній ділянці знаходиться об'єкт незавершеного будівництва (будинок), право власності на який зареєстровано за ОСОБА_1 27 вересня 2007 року (витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 16089325) і у якому останній мешкає.

На підставі рішень Тюшківської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області від 24 грудня 2017 року № 3 та від 22 квітня 2018 року № 1 ОСОБА_2 отримав дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки у розмірі 0,14 га, яка знаходиться в межах населеного пункту села Тюшка, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, а також отримав цю ділянку у власність та зареєстрував відповідне право у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

З матеріалів кримінального провадження за ознаками вчинення Тюшківським сільським головою ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого статтею 366 КК України (службове підроблення), зокрема із протоколів допитів свідків вбачається, що депутати сільської ради під час проведення голосування на сесіях від 24 грудня 2017 року та 22 квітня 2018 року не голосували за надання дозволу ОСОБА_2 на розробку проекту відведення вказаної земельної ділянки площею 0,14 га, а також про передачу її йому у власність. Натомість депутати сільської ради фактично голосували за надання дозволу ОСОБА_2 на розробку проекту відведення земельної ділянки і за виділення йому земельної ділянки площею 0,07 га в урочищі «Кінів Берег».

Відповідно до листа Тюшківської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області від 28 жовтня 2019 року № 96 копія рішення ради від 24 грудня 2017 року № 3, копії інших рішень, що стосуються належної ОСОБА_2 земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:0009 та копії усіх документів, на підставі яких такі рішення приймалися (заяви, акти, протоколи, технічна документація тощо), зникли з приміщення сільської ради після припинення повноважень колишнього сільського голови ОСОБА_3 .

Актом Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області від 16 липня 2019 року підтверджено, що межі належної позивачу земельної ділянки (кадастровий номер :01:006:0001) не відповідають фактичному використанню земельної ділянки на місцевості та перенесені з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру з помилками у координатах поворотних точок меж (місцева система координат), у цих межах (0,25 га) відведена земельна ділянка ОСОБА_2 площею 0,14 га; при виправленні відомостей земельна ділянка позивача буде перетинатися із земельною ділянкою відповідача (кадастровий номер :01:006:0009).

З метою виправлення вказаних порушень на замовлення позивача виготовлено технічну документацію щодо відновлення меж належної йому земельної ділянки в натурі, однак державний кадастровий реєстратор Богдан І. В. 05 лютого 2020 року виніс рішення № рв-020 про відмову у виправлення помилок з підстав перетину вищевказаних земельних ділянок та вказав, що їх площа співпадає на 29,4829 %.

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки касаційна скарга містить доводи лише в частині вирішення позовних вимог про скасування рішень сільської ради, тому відповідно до вимог статті 400 ЦПК України законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення переглядається судом касаційної інстанції тільки у цій частині, і не переглядається у частині вирішення позовних вимог про скасування запису державного реєстратора про державну реєстрацію земельної ділянки.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам судове рішення апеляційної інстанції відповідає з таких підстав.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з положеннями статей 386, 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення прав власника і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке суд захищає у спосіб, встановлений частиною другою статті 16 ЦК України або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до положень частини першої статті 116 ЗК України громадяни набувають права власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування у межах їх повноважень.

Частиною п`ятою статті 116 ЗК України визначено, що надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України).

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції на підставі належних та допустимих доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшов правильного висновку про те, що оскаржувані рішення органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розробку проєкту відведення спірної земельної ділянки та надання її у власність ОСОБА_2 , прийняті з порушенням вимог статей 116, 141, 149 ЗК України, порушують права та інтереси позивача, а тому є незаконними та підлягають скасуванню. З цих же правових підстав суд дійшов обґрунтованого висновку про скасування запису про державну реєстрацію права власності відповідача на спірну земельну ділянку.

Доказом накладення виділеної ОСОБА_2 земельної ділянки (кадастровий номер :01:006:0009) на належну позивачу земельну ділянку (кадастровий номер :01:006:0001), яка перебуває у його фактичному використанні, є акт Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області від 16 липня 2019 року, яким підтверджено, що межі належної позивачу земельної ділянки не відповідають фактичному використанню земельної ділянки на місцевості, у цих межах (0,25 га) відведена земельна ділянка ОСОБА_2 площею 0,14 га.

Посилання відповідача про те, що вказаний акт не є належним доказом взаємного накладення суміжних земельних ділянок - безпідставні та необґрунтовані, оскільки з матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 з метою виправлення порушень у земельній документації щодо фактичного користування сторонами земельних ділянок замовив відповідну технічну документацію, однак державний кадастровий реєстратор відмовив у виправленні вказаних помилок саме з підстав перетину суміжних земельних ділянок, площа яких співпадає на 29,4829 % (а.с. 53-55, т. 1).

Доводи касаційної скарги про неналежність вказаних доказів є безпідставними, оскільки у передбачений статтею 81 ЦПК України спосіб відповідач їх не спростував та не заявляв клопотання про призначення земельно-технічної експертизи.

При цьому суд касаційної інстанції в силу вимог статті 400 ЦПК України позбавлений можливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Разом із тим колегія суддів враховує той факт, що ОСОБА_1 отримав земельну ділянку (кадастровий номер :01:006:0001) у власність на 12 років раніше аніж ОСОБА_2 та з 2007 року є власником розташованого на ній об`єкта незавершеного будівництва, тому саме його право порушено наданням земельної ділянки у власність відповідача.

Через обставини, що від нього не залежать (перенесення з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру з помилками у координатах поворотних точок меж (місцева система координат) межі його земельної ділянки не відповідають фактичному використанню земельної ділянки на місцевості.

Отже, при виділенні у власність земельної ділянки ОСОБА_2 сільська рада не переконалась, що ця земельна ділянка вільна, і не звернувши увагу, що на 0,25 га земельної ділянки, використовуваної ОСОБА_1 , зведено об'єкт незавершеного будівництва, у порушення статті 116 ЗК України незаконно виділена земельна ділянка ОСОБА_2 .

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Оскільки ОСОБА_1 не може відновити межі належної йому земельної ділянки інакше, ніж скасувати рішення сільської ради щодо передачі у власність ОСОБА_2 вказаної земельної ділянки, з метою поновлення прав ОСОБА_1 апеляційний суд дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Необґрунтованими є також аргументи касаційної скарги про ненадання судом апеляційної інстанції відповідачу ОСОБА_2 доступу до правосуддя у зв`язку із розглядом справи, призначеним на 09 червня 2022 року, за відсутності відповідача.

Так, з матеріалів справи вбачається, що суд апеляційної інстанції надіслав відповідачу ОСОБА_2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення суду першої інстанції, неодноразово повідомляв його про розгляд справи, у тому числі і розгляд справи, призначений на 09 червня 2022 року, та 15 червня 2021 року провів розгляд справи у режимі відеоконференції за участі позивача. При цьому, реалізуючи своє право на судовий захист, відповідач ОСОБА_2 подав до суду відзив на апеляційну скаргу та неодноразово звертався до суду із клопотаннями про розгляд справи у режимі відеоконференції.

Відповідно до частини другої статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники.

Врахувавши, що апеляційне провадження відкрите у справі 01 лютого 2021 року, а також узявши до уваги відсутність клопотання від ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи, призначеного на 09 червня 2022 року, неодноразове відкладення її розгляду справи за ініціативою сторони відповідача, його процесуальну поведінку та розумні строки розгляду справи, суд апеляційної інстанції підставно розглянув справу за відсутності ОСОБА_2 .

При цьому суд апеляційної інстанції не мав передбачених статтею 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суд обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Закарпатського апеляційного суду від 09 червня 2022 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович