ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

13 грудня 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/928/21

Головуючий у першій інстанції Циганко М. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1132/22

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Скрипки А.А., Шарапової О.Л.

секретар: Патук А.А.

Позивач: ОСОБА_1

Відповідачі: ОСОБА_2

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_2

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 28 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя (суддя Циганко М.О.), ухвалене 28.07.2022 у м. Прилуки Чернігівської області,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 80,1 кв.м та визнання права спільної часткової власності на 1/2 її частину. Просив стягнути з відповідачки судові витрати. Позов мотивовано тим, що 15.02.2014 був укладений з ОСОБА_2 шлюб, який 16.02.2021 розірваний. За час перебування сторін у шлюбі за договором купівлі-продажу була придбана вищевказана квартира, право власності на яку оформлено на ОСОБА_2 . Вважав, що ця квартира, відповідно до ст. ст. 60, 69 Сімейного кодексу України, є спільним сумісним майном подружжя, частки сторін є рівними, а тому, він має право на її поділ. На придбання квартири та проведення в ній ремонту позивач витрачав свою заробітну плату та кошти, які він особисто отримав від продажу житлового будинку 14.03.2019 в порядку спадкування.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 28 липня 2022 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частку у спільному сумісному майні задоволено. Визнано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 80,1 кв.м, житловою площею 42,9 кв.м, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1604,22 грн в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору та 5000,00 грн витрат за надану правничу допомогу, а всього 6604,22 грн. Рішення суду мотивовано тим, що сторони під час перебування у шлюбі придбали нерухоме майно спірну квартиру, яка визнається спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу на дві рівні частини. Розподіл судових витрат суд провів відповідно до правил ст. ст. 137, 141 ЦПК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального і процесуального права. Скарга мотивована тим, що спірна квартира є особистою приватною власністю відповідачки, оскільки була придбана за особисті кошти, які вона отримала в борг у ОСОБА_3 в розмірі 8000,00 дол США. Ці кошти були повернуті відповідачкою одноосібно 11.01.2022. Зазначає, що розписки, які підтверджують факт взяття в борг та його повернення в якості доказів вона передала своєму представникові адвокату Матвієнку В.М., який недобросовісно віднісся до судового процесу, не подав ці докази суду першої інстанції під час розгляду справи, а лише заперечував проти позовних вимог. Ремонт у квартирі сторони не робили, а заробітної плати позивача вистачало лише на придбання йому харчів, одягу, оплату комунальних послуг, на відпочинок. Не погоджується ОСОБА_2 з рішенням і в частині стягнення з неї витрат, понесених позивачем на надання правничої допомоги адвоката через завищення його розміру. На її думку, дана справа є малозначною, час, витрачений адвокатом позивача на складання позовної заяви, є незначним, він не приймав участі в судових засіданнях.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, також, просить стягнути з відповідачки 3000,00 грн витрат, понесених на правничу допомогу адвоката в суді апеляційної інстанції. Відзив мотивований тим, що матеріали справи містять достатньо доказів про те, що квартира була придбана у шлюбі за спільні кошти подружжя, а факт придбання її у занедбаному стані підтверджує фото квартири. Приєднані до апеляційної скарги копії розписок не є належними доказами придбання квартири за особисті кошти відповідачки, вони були написані безпосередньо для подання апеляційної скарги. Твердження щодо недобросовісних дій її представника ОСОБА_4 під час розгляду справи судом першої інстанції є безпідставними, оскільки, він здійснював усі процесуальні дії, які має вчиняти адвокат. Доводи про завищення розміру правової допомоги є необґрунтованими, суд дійшов вірного висновку про їх стягнення у заявленому позивачем розмірі, що відповідає складності справи, тривалості її розгляду, обсягу виконаних робіт адвокатом. До того ж, відповідачка не подавала клопотання про зменшення розміру цих витрат.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, виходячи з наступного.

Встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 уклали шлюб 15.02.2014, який був розірваний 16.02.2021, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 (а. с. 15).

04.07.2017 ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу серії НМЕ 588759, посвідченого приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу Ігнатовою Л.Л., запис в реєстрі 2031, придбала квартиру загальною площею 80,1 кв.м, житловою площею 42,9 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 16-17, 20).

Пункт 9 договору містить в собі згоду ОСОБА_1 , як чоловіка ОСОБА_5 , який надав згоду дружині на придбання вказаної квартири.

ОСОБА_5 на ОСОБА_6 змінила прізвище, про що свідчить копія свідоцтва про народження ОСОБА_7 (а. с. 54).

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 61 Сімейного кодексу України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України визначено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина 1 статті 69 СК України).

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Зі змісту п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Як зазначалось вище, задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що подружжя під час перебування у шлюбі придбало квартиру АДРЕСА_2 , це майно є їх спільною сумісною власністю в розумінні ст. 60 СК України, у зв`язку з чим, частки сторін у праві спільної сумісної власності є рівними.

З таким висновком повністю погоджується апеляційний суд, оскільки вважає, суд в повному обсязі дослідив обставини справи, надав їм належну правову оцінку, дотримався норм матеріального і процесуального права.

Як вказувала ОСОБА_2 , ці кошти вона отримала у борг з метою придбати спірну квартиру і оскільки, вона особисто повертала борг кредитору, квартира, яка була придбана за договором купівлі продажу від 04.07.2017 є її особистою приватною власністю, навіть якщо вона була куплена у період шлюбу.

Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ч. 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази повинні бути належними, допустимими, достовірними і достатніми (ст. ст. 77, 78, 79, 80 ЦПК України).

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частина 2 ст. 80 Кодексу).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів не знаходить підстав для визнання спірної квартири як такої, що була придбана за особисті кошти відповідачки. Подані суду апеляційної інстанції копії розписок про взяття у борг коштів в сумі 8000,00 дол США та їх повернення не є належними та достатніми доказами, оскільки, вони достовірно не підтверджують доводів відповідачки.

Також апеляційний суд зауважує, що вони не були подані під час розгляду справи судом першої інстанції, а сторона відповідача, в свою чергу, заперечуючи проти позову, пояснень з цього приводу не викладала, що може свідчити про те, що розписки могли бути складені вже після вирішення судом спору.

Доводи ОСОБА_2 про те, що її представник, адвокат Матвієнко В.М. недобросовісно віднісся до виконання умов договору про надання правової допомоги під час розгляду справи, оскільки, не надав своєчасно суду першої інстанції передані йому відповідачкою копії розписок та не здійснював належного захисту її прав, є недоведеними та нічим не підтверджені.

Так, правовідносини між особою, яка надає правничу допомогу (адвокатом) і особою, яка звертається за такою допомогою (клієнтом), як правило, обумовлюються в договорі про надання правничої допомоги, до якого входить надання консультацій з усіх питань, які виникають у зв`язку з розглядом відповідної справи, обговорення правових позицій, представлення і захист прав, свобод та інтересів клієнта в суді, складення усіх необхідних процесуальних документів, а також, обговорюються порядок та вартість таких послуг. У разі невиконання або неналежного виконання умов договору, винна сторона відшкодовує іншій стороні завдані нею збитки у порядку, передбаченому законодавством України.

Колегія суддів відхиляє доводи відповідачки з цього приводу та вважає, що остання не надала належних доказів щодо невиконання або неналежного виконання адвокатом Матвієнком В.М. своїх професійних обов`язків, пов`язаних із захистом прав та інтересів ОСОБА_2 , не надано і доказів, що відповідачка оскаржувала неправомірні дії адвоката в порядку, встановленому Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно з частиною 3 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас відповідно до частини 4 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Надання адвокатом Джурою С.П. позивачу правничої допомоги у даній справі підтверджується договором про надання правничої допомоги № 35 від 01.03.2021, додатковою угодою до договору № 35 від 01.03.2021, актом приймання-передачі наданих послуг № 1 до договору про надання правничої допомоги від 11.06.2021, ордером серії ЧН № 080980, кінцевим розрахунком судових витрат (а. с. 11-12, 13, 46).

Отже, незгода ОСОБА_8 з рішенням суду в частині стягнення з неї витрат, понесених позивачем на надання правової допомоги адвоката, до уваги апеляційним судом не беруться, оскільки, суд першої інстанції вірно вирішив дане питання та стягнув їх у розмірі, що відповідає складності справи, виконаній адвокатом роботі, часу, витраченому на виконання робіт (надання послуг), ціні позову та значенню справи для позивача.

Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідачка з клопотанням про зменшення витрат на оплату правничої допомоги до суду не зверталась, жодного пояснення або доказу щодо їх неспівмірності не подавала, у зв`язку з чим, суд першої інстанції не мав правових підстав для зменшення витрат та стягнення їх у меншому розмірі, ніж фактично поніс позивач.

Правові позиції Верховного Суду про те, що зменшення витрат на професійну правничу допомогу можливе лише за наявності письмового та обґрунтованого клопотання іншої сторони про це, викладені у постанові від 22.11.2019 у справі № 902/347/18, у постанові від 910/4881/18 від 18.12.2018.

Інші доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Колегія суддів вважає, що з ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 3000,00 грн витрат, понесених на правничу допомогу адвоката в суді апеляційної інстанції, надання яких підтверджено належними доказами, поданими до відзиву на апеляційну скаргу: додатковою угодою до основного договору від 22.11.2022, ордером серії СВ № 1028091, актом прийняття-передачі наданих послуг № 1 до договору від 23.11.2022, кінцевим розрахунком судових витрат, квитанцією про оплату наданих послуг. Клопотання про зменшення цих витрат ОСОБА_2 суду апеляційної інстанції надано не було.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 28.07.2022 є законним і обґрунтованим, апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 137, 141, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 28 липня 2022 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) 3000,00 (три тисячі) грн витрат, понесених на правничу допомогу адвоката в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 14 грудня 2022 року.

Головуючий: Судді: