Справа № 444/1009/22
Провадження № 2/444/568/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2022 року Жовківський районний суд Львівської області у складі:

головуючий суддя Ясиновський Р. Б.

секретар судового засідання Реміцька І.П., Гнідець В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Жовква Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування понесених витрат на оплату житлово-комунальних послуг, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 01.06.2022 звернувся в суд із позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення в його користь усіх сплачених ним житлово-комунальних послуг у розмірі 56091,11 грн. 11 коп. за період часу з 25.05.2019 року по 25.05.2022 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності володіє будинком АДРЕСА_1 , в якому він також і проживає.

Однак, починаючи із січня 2020 року усі витрати на житлово-комунальні послуги в даному будинку сплачує він, ОСОБА_1 .

Стверджує, що відповідач, проживаючи в будинку, не бере участі в утриманні майна, не здійснює оплати за житлово-комунальні послуги, неодноразові його звернення та вимоги щодо належного виконання відповідачем своїх обов`язків, ігноруються ОСОБА_2 повністю.

З метою недопущення виникнення заборгованості позивач, починаючи з січня 2020 року по січень 2022 року, особисто сплачував за комунальні послуги, включаючи заборгованість, однак фактично в даному будинку не проживав, що підтверджується договором оренди майна від 28 серпня 2020 року.

Позивач зазначає, що з 25.05.2019 року по 25.05.2022 року було сплачено вартість житлово-комунальних послуг в будинку АДРЕСА_1 , фактично не проживаючи в ньому, на загальну суму 56081 грн. 11 коп., що підтверджується відповідними банківськими квитанціями.

Вважає, що ОСОБА_2 , являючись одноосібним власником будинку АДРЕСА_1 та проживаючи в такому, зобов`язаний нести витрати на обслуговування і ремонт будинку, а також витрати на житлово-комунальні послуги.

Ухвалою судді Жовківського районного суду Львівської області від 15.06.2022 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами спрощеного провадження, призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 05.07.2022 року о 09 год. 30 хв. (аркуш справи № 42).

Представником позивача ОСОБА_1 , адвокатом Бельдій Н.В., 04.07.2022 року було подано на адресу суду клопотання про відкладення розгляду цивільної справи у зв`язку із тим, що ні нею, ні позивачем не було отримано відзиву з додатками на позовну заяву (аркуш справи № 45).

Враховуючи клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи з причин, які судом визнано поважними, беручи до уваги ненадходження відзиву від відповідача на адресу суду, враховуючи відсутність заперечень про відкладення судового засідання зі сторони представника відповідача, на 05.07.2022 року судом було ухвалено відкласти розгляд справи на 06.09.2022 року о 10 год. 00 хв. (аркуш справи № 53-54).

05.07.2022 року після судового засідання на адресу суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_2 з додатками на позовну заяву ОСОБА_1 (аркуш справи № 58-117).

Суд враховує, що даний відзив поданий на адресу суду в межах п`ятнадцятиденного строку встановленого судом, оскільки з ухвалою про відкриття провадження, позовною заявою з додатками ОСОБА_2 мав можливість ознайомитися лише 17.06.2022 року, що підтверджується розпискою на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення (аркуш справи № 44), а відзив надісланий поштою на адресу суду 01.07.2022 року, що підтверджується штампом на конверті (аркуш справи № 118).

З відзиву на позовну заяву вбачається, що відповідачем позовні вимоги не визнаються, він вважає їх безпідставними, а обставини, викладені у позовній заяві такими, що вводять суд в оману.

Зазначив, що не відповідає дійсності викладене у позовній заяві про те, що починаючи з січня 2020 року усі житлово-комунальні послуги будинку АДРЕСА_1 несе позивач ОСОБА_1 .

Звернув увагу, що позивач крім того просить стягнути із нього компенсацію вартості сплачених комунальних послуг з 25.05.2019 року по 25.05.2022 року, всупереч цьому зазначаючи про сплату ним, позивачем, усіх житлово-комунальних послуг з січня 2020 року.

Крім того вказав, що позивачем додано платіжне доручення № 392 від 27 травня 2019 року, яке стосується оплати за спожитий газ за квітень 2019 року згідно рахунку № від 23.05.2019 року в сумі 2011 грн. 76 коп., платіжне доручення № 426 від 26.06.2019 року, яке стосується оплати за спожитий газ за травень 2019 року згідно рахунку № НОМЕР_1 від 23.06.2019 року в сумі 659 грн. 04 коп., платіжне доручення № 393 від 27.05.2019 року, яке стосується оплати за електричну енергію за період з 01.04.2019 року по 01.05.2019 року в сумі 664 грн. 56 коп.

Тобто вважає, що дані докази не стосуються предмета спору, оскільки позивач просить стягнути з нього компенсацію вартості комунальних послуг з 25.05.2019 року по 25.05.2022 року.

Крім того наголошує на загальному строку позовної давності в 3 роки, який просить застосувати у разі заявлення позивачем вимог поза трьохрічним строком позовної давності.

Зазначає, що до комунальних послуг входить не тільки плата за спожитий газ, газопостачання, розподіл газу, електричну енергію, а й інші, зокрема, водопостачання, оплата за вивіз побутових відходів, сміття, інтернет, телекомунікаційні послуги.

Про дані комунальні послуги і відповідно компенсацію їх вартості позивач не згадує, в той же час суперечливо заявляє, що ним здійснювалася оплата всіх комунальних послуг.

Також вказує, що позивач до серпня 2020 року проживав в будинку АДРЕСА_1 разом із своєю дружиною, ОСОБА_3 , яка є його дочкою, своїми двома дітьми. Фактично позивач із своєю сім`єю проживали на другому поверсі будинку, а він на першому поверсі даного будинку.

На даний момент в даному будинку і надалі продовжують проживати ОСОБА_3 , діти позивача, відповідно які і користуються комунальними послугами, в тому числі і електричною енергією, газом, тощо.

Ствердив, що позивач приховує добре відомий йому факт, а саме те, що в будинку встановлені два лічильники на газопостачання, відповідно за допомогою одного здійснюються заміри спожитого газу ним, ОСОБА_2 , іншим лічильником заміри спожитого газу самим ОСОБА_1 та його сім`єю. Даний лічильник фактично зареєстрований на дружину позивача, ОСОБА_3 , особовий рахунок № НОМЕР_1 , що підтверджується інформацією із особистого кабінету користувача АТ «Львівгаз".

Ще в грудні 2009 року між ВАТ «Львівгаз» та ОСОБА_3 було укладено договір про надання послуг з газопостачання.

Водночас ним, ОСОБА_2 , було укладено інший договір на газопостачання.

Наявність двох лічильник в будинку підтверджується також актом про розпломбування та демонтаж засобу вимірювальної техніки на повірку від 12.12.2019 року, особовий рахунок № НОМЕР_2 , споживач ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_1 .

В той же час наголошує, що факт сплати ним комунальних послуг, в тому числі за газопостачання, особовий рахунок № НОМЕР_2 , за збір та вивіз твердих побутових відходів, постачання води, телекомунікаційні послуги, розподіл газу також підтверджується квитанціями, які ним додаються.

Відповідач зазначає, що позивачу достовірно відомо, що він проживав в будинку, який належить йому, ОСОБА_2 , на праві власності разом із його дочкою, звісно, що він не брав жодної оплати від позивача за проживання, в однак ніколи б не міг подумати, що його зять пред`явить такий позов вводячи суд в оману.

Наголошує, що позивач є батьком двох дітей, а саме дочок, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про їх народження.

Діти позивача, а його, ОСОБА_2 , внуки, зареєстровані та постійно проживають у будинку АДРЕСА_1 , відповідно також є споживачами комунальних послуг.

Факт реєстрації дітей підтверджується Витягом з Реєстру територіальної громади № 98713.

Вважає, що позивач зобов`язаний утримувати дітей до досягнення ними повноліття, в тому числі і здійснювати оплату за комунальні послуги, які споживалися його ж дітьми.

Зазначає, що комунальні послуги, зокрема витрати на електроенергію, газ, це комунальні послуги, які надаються споживачу і оплачувати їх має саме особа, яка їх споживає, тобто використовує для власних потреб.

Вказує, що позивач як сам, так і його діти, дружина використовували послуги, компенсацію вартості яких просить стягнути з нього позивач, для задоволення своїх власних побутових потреб. Зокрема послуги електропостачання використовують для освітлення приміщень будинку, роботи холодильника, телевізора та інших побутових приладів, що споживають електроенергію.

Газ, який використовувався виключно на потреби позивача та його сім`ї для приготування їжі на газовій плиті і нагріву води для миття посуду, гігієнічних потреб позивача, тощо. Отже, саме позивач має оплачувати використані ним комунальні послуги, а не покладати ці витрати на нього як відповідача лише через те, що він є власником житлового будинку.

Вважає, що так як позовні вимоги, на його думку, є безпідставними, необґрунтованими, у суду є всі підстави для відмови у задоволенні позовних вимог, а тому відповідно і заперечує проти стягнення з нього судових витрат в користь позивача.

13.07.2022 року на адресу суду надійшла відповідь з додатками від сторони позивача на відзив відповідача (аркуш справи № 119-218).

Суд враховує, що дана відповідь на відзив подана в межах десятиденного строку, встановленого судом.

З відповіді на відзив вбачається, що позивач стверджує, що усі кошти по квитанціях про оплату житлово-комунальних послуг були перераховані в межах строку позовної давності, а саме починаючи з 25.05.2020 року.

Сторона позивача наголошує, що ні ОСОБА_1 , ні його дружина, ОСОБА_3 , ні їх діти не являються власниками будинку АДРЕСА_1 , з ними не укладено договір найму житлового приміщення, а тому вважає, що чинне законодавство не зобов`язує даних осіб сплачувати за житлово-комунальні послуги в будинку.

Щодо наявності встановлених двох лічильників на газопостачання, то вважає, що даний факт не звільняє власника будинку від оплати житлово-комунальних послуг, крім того наголошує, що другий лічильник зареєстровано на ОСОБА_6 , яка не являється співвласником будинку, а відтак відсутні законні норми про стягнення з неї житлово-комунальних послуг в порядку регресу.

Вказує, що позивачем за період з 01.09.2021 року по 16.05.2022 року перераховано на рахунок своїх дітей 79850,00 гривень, відтак він в повній мірі утримує своїх дітей, забезпечує їх усім необхідним.

Звертає увагу, що немає жодних підстав відповідачу посилатися на норму Цивільного кодексу України, яка регламентує утримання майна, що є у спільній частковій власності, оскільки відповідач є одноосібним власником будинку.

Зазначає, що він не проживає в будинку з серпня 2020 року, а здійснивши комплексний аналіз законодавчих норм в сфері житлово-комунальних послуг, можна прийти до висновку, що виключно власник майна повинен нести витрати на його утримання та оплату усіх житлово-комунальних послуг.

В судові засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, однак його представник, адвокат Бельдій Н. В., подала на адресу суду клопотання про розгляд справи 02.11.2022 року о 10 год. 00 хв. без її участі та участі позивача.

В минулих судових засіданнях представник позивача, адвокат Бельдій Н. В., позовні вимоги підтримала повністю з підстав зазначених у позовній заяві, відповіді на відзив на позовну заяву.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні 06.09.2022 року проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав, які зазначені у відзиві.

Додатково пояснив, що в будинку АДРЕСА_1 є два лічильника на газопостачання, оскільки в будинку був зроблений мансардний поверх і була ініціатива саме його зятя, який є позивачем у справі та який проживав в даному будинку разом із своєю сім`єю, а саме дружиною, яка є його, ОСОБА_2 , дочкою, та двома дітьми, для того щоб облік вівся окремо, щоб була можливість окремої сплати витрат на газопостачання та газорозподіл за одним лічильником безпосередньо ним, ОСОБА_2 , за іншим - ОСОБА_1 .

Наголосив, що причиною встановлення двох лічильників в тому числі і було те, що для нього достатньою температурою в зимовий період в будинку є 16-18 градусів за Цельсієм, для позивача та його сім`ї необхідною була температура 19-20 градусів за Цельсієм.

Вказав, що організацією процесу встановлення другого лічильника займався позивач ОСОБА_1 , як наслідок другий лічильник зареєстрований на дружину позивача як члена його, ОСОБА_1 , сім`ї.

Ствердив, що він допомагав і допомагає сім`ї позивача в побуті.

Між ним та позивачем була домовленість, що він сплачує вартість спожитої електричної енергії, а він, ОСОБА_2 , за вартість комунальних послуг з вивезення побутових відходів, водопостачання, телекомунікаційні послуги.

Питання реєстрації позивача в належному йому будинку не піднімалося, позивач як член сім`ї його дочки проживав разом із своєю дружиною та з дітьми в будинку, між ним, ОСОБА_2 та позивачем ОСОБА_1 існували нормальні людські родинні стосунки, а тому вважає, що мотиви позову є надуманими та абсурдними.

Представник відповідача ОСОБА_2 , адвокат Козакевич Р. В., в судових засіданнях проти задоволення позову заперечив з підстав, які зазначені у відзиві на позовну заяву.

Суд приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності позивача та його представника, зважаючи на подане клопотання про розгляд справи у їх відсутності та висловлену позицію у справі, крім того враховуючи стадію розгляду справи.

Вислухавши позицію представника позивача, адвоката Бельдій Н. В., відповідача ОСОБА_2 та її представника, адвоката Козакевича Р. В., дослідивши матеріали справи, в тому числі позовну заяву, відзив сторони відповідача на позовну заяву, відповідь сторони позивача на відзив відповідача, перевіривши їх доказами, а відтак з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку .

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 (до зміни адміністративно-територіального устрою - Жовківського) району Львівської області, що підтверджується копією свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок, яке видане Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації 27.10.1999 року.

Даний факт визнається як позивачем так і відповідачем.

Позивач був зятем відповідача, оскільки перебував у зареєстрованому шлюбі із дочкою відповідача, що також визнається як стороною позивача, так і стороною відповідача.

Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

У суду немає сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Під час розгляду справи судом з`ясовано, що позивач ОСОБА_1 проживав до певного періоду в будинку АДРЕСА_1 (до зміни адміністративно-територіального устрою - Жовківського) району Львівської області разом із своєю дружиною, ОСОБА_3 , та їх дітьми, а також в тому числі із відповідачем ОСОБА_2 .

Це також визнається як стороною позивача, так і стороною відповідача.

Судом встановлено, що предмет спору полягає в тому, що сторона позивача вважає, що незалежно від того проживав позивач ОСОБА_1 в будинку, строк до якого він проживав, користувався комунальними послугами, добровільну сплату ним комунальних послуг, обов`язок відповідно до норм цивільного та житлового законодавства оплати житлово-комунальних послуг покладено саме на відповідача як власника будинку, а тому сторона позивача і вважає, що ОСОБА_1 має право на відшкодування зі сторони ОСОБА_2 як власника будинку понесених витрат на оплату житлово-комунальних послуг в повному обсязі.

З аргументами сторони позивача на підтвердження позовних вимог суд не погоджується у зв`язку із наступним.

Відповідно до частини першої статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до норми частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18) викладено такий висновок: «Відповідно до частини першої статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. 28. Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції чинній на час виникнення оспорюваних відносин, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України). Аналіз наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети».

Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц (провадження № 61-7289св20) та від 15 квітня 2021 року у справі № 638/5001/17 (провадження № 61-18650св20).

Згідно із частинами першою, третьою та четвертою статті 156 ЖК Української РСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої та другої статті 162 ЖК Української РСР плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

За приписами статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Як встановлено під час розгляду справи позивач та відповідач були членами сім`ї.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Як зазначено в пункті 6 частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач, це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Відповідно до частини третьої статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Відповідно до пункту 6 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг.

У пунктах 76 - 79 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19) містяться такі висновки: «

Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України). Відносини між учасниками у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах (частина перша статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року). Надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах (частина перша статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року). Договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою (частина перша статті 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року). Договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку (частина перша статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року). Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі».

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від: 15 березня 2018 року у справі N 401/710/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16, від 16 вересня 2020 року у справі № 755/10683/17, а також в постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі 6-2951цс15, що свідчить про усталеність підходу в судовій практиці з цього питання.

Аналіз змісту вказаних положень законодавства, а також згаданих правових висновків Верховного Суду свідчить, що індивідуальний споживач, який не є співвласником квартири (житлового будинку), якщо він там проживає та/або зареєстрований, і фактично користується житлово-комунальними послугами, та є членом сім`ї наймача (у т.ч. колишнім), з яким встановленого житловий сервітут, однак відмовляється брати участь у їх сплаті або компенсувати їх частину власнику такої нерухомості, є належним відповідачем за позовом особи, яка понесла такі витрати або планує їх понести в майбутньому, та повинен нести обов`язок зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг. Відтак, на думку колегії суддів, висновок викладений в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18) може бути застосований під час розгляду даної справи.

Аналогічний за своєю суттю висновок, щодо необхідності стягнення половини вартості витрат, понесених власником на утримання майна з особи, яка зареєстрована та/або проживає в такому житлі, проте не є його співвласником, викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 липня 218 року у справі № 199/5747/16-ц (провадження № 61-24238св18), а також в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 вересня 2018 року у справі № 522/8599/15-ц (провадження № 61-18382св18) та від 12 листопада 2018 року у справі № 711/9300/16-ц (провадження № 61-29573св18).

Системний аналіз наведеного дає суду можливість прийти до висновку, що безпідставним та таким, що не ґрунтується на нормах закону є позиція сторони позивача, що виключно власник майна повинен нести витрати на його утримання та оплату усіх житлово-комунальних послуг.

Суд враховує, що на частково суперечливу позицію позивача в позовній заяві з предметом спору, оскільки позивач в позовній заяві зазначає, що він з січня 2020 року сплачував усі житлово-комунальні послуги в будинку АДРЕСА_1 , в той же час позивач просить відшкодувати понесені витрати на оплату житлово-комунальних послуг з 25.05.2019 року о 25.05.2022 року.

Судом встановлено, що не відповідає дійсності те, що усі житлово-комунальні послуги будинку АДРЕСА_1 сплачував позивач ОСОБА_1 .

Загальновідомим є те, що до комунальних послуг входить не тільки плата за спожитий газ, газопостачання, розподіл газу, електрична енергія, вартість яких просить відшкодувати позивач за рахунок відповідача, а й інші, зокрема, водопостачання, оплата за вивіз побутових відходів, сміття, інтернет, телекомунікаційні послуги.

Судом під час розгляду справи встановлено та сторонами не заперечується, що в будинку АДРЕСА_1 встановлені два лічильники на газопостачання, відповідно за допомогою одного здійснюються заміри спожитого газу відповідачем, іншим лічильником заміри спожитого газу самим ОСОБА_1 , до того часу поки він жив в будинку, та його сім`єю, а надальше здійснються заміри спожитого газу його дітьми та їх матір`ю, на дату ухвалення рішення колишньою дружиною позивача, оскільки шлюб розірваний рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 03 серпня 2022 року.

З інформації із особистого кабінету користувача АТ «Львівгаз" вбачається, що даний лічильник фактично зареєстрований на ОСОБА_3 , особовий рахунок № НОМЕР_1 .

Ще в грудні 2009 року між ВАТ «Львівгаз» та ОСОБА_3 було укладено договір про надання послуг з газопостачання, що підтверджується копією договору.

Наявність двох лічильників щодо газопостачання в будинку підтверджується також актом про розпломбування та демонтаж засобу вимірювальної техніки на повірку від 12.12.2019 року, особовий рахунок № НОМЕР_2 , споживач ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_1 .

Суд враховує, що сплата відповідачем комунальних послуг, в тому числі за газопостачання, особовий рахунок № НОМЕР_2 , за збір та вивіз твердих побутовий відходів, постачання води, телекомунікаційні послуги, розподіл газу підтверджується квитанціями, які в матеріалах справи.

В той же час позивач не подає жодних доказів того, що ним було здійснено оплату за збір та вивіз твердих побутовий відходів, постачання води, телекомунікаційні послуги, ним не заявлено вимог про компенсацію таких.

Як наслідок суд приходить до висновку, що не відповідає дійсності те, що всі комунальні послуги сплачував позивач, водночас відповідач, як зазначає сторона позивача, не здійснює оплати житлово-комунальних послуг, утримання будинку.

Стороною позивача не подано жодного доказу на підтвердження того, що ОСОБА_1 не проживав в будинку АДРЕСА_1 до 28.08.2020 року, тобто до дати укладення договору оренди від 28.08.2020 року, укладеного між ним та ОСОБА_7 .

Суд враховує, що позивач є батьком двох дітей, а саме дочок, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про їх народження.

Діти позивача, а також його колишня дружина зареєстровані та як встановлено під час розгляду справи, постійно проживають у будинку АДРЕСА_1 , що не заперечувалося сторонами.

Факт реєстрації дітей підтверджується Витягом з Реєстру територіальної громади № 98713.

Як наслідок суд приходить до висновку, що діти позивача також є споживачами комунальних послуг.

Проаналізувавши додані сторонами докази та з`ясувавши обставини справи суд приходить до висновку, що між сторонами справи було здійснено розподіл витрат на оплату житлово-комунальних послуг, зокрема позивачем та відповідачем здійснювалася оплата за газопостачання та розподіл газу відповідно до двох окремих лічильників, за ті надані кожним з них і їх сім`ями послуг, водночас позивач здійснював оплату послуг за електроенергію, а відповідач здійснював оплату послуг за водопостачання, збір та вивіз побутових відходів, телекомунікаційні послуги.

Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що позивачем заявлено необґрунтовані, безпідставні позовні вимоги, навпаки досліджені докази дають підстави суду для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно суд приходить до висновку, що відсутні підстави для стягнення з відповідача в користь позивача судових витрат.

Керуючись ст. ст. 23, 247, 258, 259, 264, 265, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення усіх сплачених житлово-комунальних послуг у розмірі 56081,11 грн. за період часу з 25.05.2019 по 25.05.2022 - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 11.11.2022.

Суддя Ясиновський Р. Б.