Справа № 536/979/21
Провадження № 2/536/55/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2022 року м. Кременчук

Кременчуцький районний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді Колотієвського О.О.,

за участю секретаря судового засідання Пасєчнікової В.О.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та земельної ділянки,-

ВСТАНОВИВ:

Позовна заява обґрунтована зокрема тим, що 29.06.1991 року між нею та ОСОБА_2 укладено шлюб відділом РАГС Жовтневого району м. Дніпропетровськ, про що зроблено відповідний актовий запис № 820.

В зареєстрованому шлюбі вони перебувають по теперішній час.

Під час перебування в шлюбі, за сімейним рішенням, пов`язаним із спільними намірами побудувати житловий будинок, було придбано житловий будинок та земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , площею 0,1503 га, кадастровий номер :03:003:1:0138, покупцем земельної ділянки було зазначено - відповідача.

У подальшому сторони діючи за спільним сімейним рішенням, за спільні кошти та спільною працею, на вищевказаній земельній ділянці площею 0,1503 га, за адресою АДРЕСА_1 , здійснили будівництво житлового будинку з господарськими спорудами. Будівництво було розпочато ними в 2008 році, а завершено в 2014 році.

В подальшому, діючи за спільною згодою подружжя, вже завершеного будівництвом домоволодіння, розташованого на виділеній для здійснення цього будівництва земельній ділянці, ОСОБА_2 замовив необхідну технічну документацію, та на підставі декларації про готовність об`єкту було винесене рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за відповідачем по справі - ОСОБА_2

Отже, відповідач, отримавши договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер :03:003:1:0138, та, зареєструвавши право власності на об`єкт нерухомості, який складається із житлового будинку загальною площею; 154 кв.м. житловою площею 63,5 кв.м, гараж Б, огорожі №1, визначений як титульний власник майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Позивачем вказано, що після оформлення титульного права власності на відповідача, вони продовжили разом, як співвласники, користуватись належним їм майном житловим будинком з господарськими будівлями та земельною ділянкою.

Однак, починаючи з 2020 року відповідач став чинити їй перешкоди у вільному володінні та користуванні житловим будинком з господарськими спорудами та земельною ділянкою, на якій вони розташовані, а саме: не пускає її до будинку та заявляє, що будинок та земля на підставі правовстановлюючих документів належать лише йому одноособово.

На підставі наведеного просила суд:

-визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , іпн: НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями за адресою АДРЕСА_1 ;

-визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , іпн: НОМЕР_1 право власності на 1/2 частку земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських споруд, загальною площею 0,1503 га, кадастровий номер :03:003:1:0138 за адресою: АДРЕСА_1 .

-стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати пов`язані із оцінкою предмету позову (послуг експертів) в розмірі 2100, грн, сплатою судового збору в розмірі 3 872 гривень, 90 копійок.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову та вказав, що спірний житловий будинок був побудований за кошти його батька.

Суд дослідивши матеріали справи та докази, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, приходить наступного висновку.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленихцим Кодексом.

Згідно матеріалів справи, 29.06.1991 року сторонами по справі укладено шлюб у відділі РАГС виконкому Жовтневої райради народних депутатів м. Дніпропетровськ, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 , про що зроблено відповідний актовий запис № 820.

Вподальшому вони придбали житловий будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,1503 га, кадастровий номер :03:003:1:0138.

З початку 2008 року по 2014 року було здійснено будівництво житлового будинку з господарськими спорудами.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав нерухомості від 10.12.2021 року, житловий будинок літ. «А», загальною площею 124 кв.м., житловою площею 63,5 кв. м., гараж літ. «Б», огорожа № 1, на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, серії ПТ номер 38, виданий 31.07.2014 року видане Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області, зареєстрований 25.02.2019 року та належить ОСОБА_2 на праві приватної власності в частці 1/1.

Земельна ділянка на якій розташований вказаний будинок на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 792181 виданий Відділом Держкомзему у Кременчуцькому районі Полтавської області від 09.02.2010 року також належить на праві приватної власності ОСОБА_2 в частці 1/1.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Також перелік майна що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка та не може бути спільною сумісною власністю подружжя містить стаття 57 СК України.

Відповідачем заперечувалась та обставина, що житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя, вважав, що він є його особистою приватною власністю так як побудований виключно за кошти його батька.

Суд не погоджується з вказаною позицією відповідача, з огляду на наступне.

Відповідно до положень статей 77, 78, 81 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи встановлено, що відповідачем не надано жодного доказу, який би підтвержував його позицію, що спірний будинок побудований не за спільні кошти подружжя, а за кошти батька, надані особисто йому.

З урахуванням вказаного, суд не може взяти до уваги твердження відповідача про те, що він здійснював побудову будинку за рахунок особистих коштів та житловий будинок є його особистою приватною власністю, оскільки вони є необґрунтованими та не підтверджені належними та допустимими доказами.

На підставі вищевикладеного суд вважає що спірний житловий будинок «А», загальною площею 124 кв.м., житловою площею 63,5 кв. м., гараж літ. «Б», огорожа № 1 за адресою: АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки право власності у відповідача виникло під час шлюбу та вказане майно не підпадає під обмеження встановлені статтею 57 СК України.

Також, у відповідності до ч. 1 ст. 81, ч. 1 п. 2 ст. 89 ЗК України, у спільній сумісній власності подружжя можуть перебувати земельні ділянки, які набуті подружжям за спільні кошти за договором купівлі-продажу, міни, іншими цивільно-правовими договорами.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК України.

З зазначеного, суд доходить висновку, що земельна ділянка площею 0,1503 га, кадастровий номер :03:003:1:0138 за адресою: АДРЕСА_1 також є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу.

Статтею 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Оскільки судом встановлено, що вищевказане майно це спільна сумісна власність ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , тому воно підлягає поділу та їх частки відповідно до закону є рівними.

На підставі вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 щодо визнання за нею права власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 124 кв.м., житловою площею 63,5 кв. м., гараж літ. «Б», огорожа № 1 та 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1503 га, кадастровий номер :03:003:1:0138 що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходив з наступного.

З прохальної частини позовної заяви встановлено, що ОСОБА_3 також просила суд стягнути з відповідача на її користь :

-600 грн послуги експерта з оцінки земельної ділянки (квитанція № 13/27 від 16.03.2021 року);

-1500 грн послуги за висновок експерта (квитанція № 3/2-21 від 11.03.2021 року);

-3872,90 грн судовий збір при подачі позовної заяви до суду;

Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, а саме частиною першою встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно частини другої вказаної статті: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Ст.133 ЦПК України визначено види судових витрат. Відповідно до ч.1 цієї статті - судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи або підготовки до її розгляду.

З урахуванням вказаного, суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 документально підтверджені судові витрати, а саме: судовий збір в розмірі 3872,90 грн.

В той час, суд не погоджується з вимогою позивача, щодо стягнення з відповідача на її користь витрат на оцінку майна перед пред`явленням позову в розмірі 2100 грн, з огляду на наступне.

Чч. 1,3 ст. 175 ЦПК України встановлені вимоги до позовної заяви, зокрема у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування та має містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються.

Згідно ч. 2 ст. 176 ЦПК України, якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи.

З зазначеного слідує, що законодавцем обов`язок визначення ціни позову покладається саме на позивача та судом може бути визначена лише у випадку неправильного зазначення ціни позову, шляхом призначення експертизи.

З урахуванням вказаного, оскільки позивачем проведено оцінку майна до пред`явлення позову до суду, вказані витрати не є судовими витратами в розумінні ч. 3 ст. 133 ЦПК України та розподілу між сторонами не підлягають.

Керуючись ст. ст. 76, 82, 133, 141, 258-259, 263-265, 273, 352 ЦПК України, ст.ст. 5, 372 ЦК України, ст. 60 Сімейного кодексу України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та земельної ділянки задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , іпн: НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями за адресою АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , іпн: НОМЕР_1 право власності на 1/2 частку земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських споруд, загальною площею 0,1503 га, кадастровий номер :03:003:1:0138 за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 3872,90 грн.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду через Кременчуцький районний суд Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги на рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяО. О. Колотієвський