Справа № 189/884/22
Провадження №2/189/307/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.11.2022 року смт. Покровське

Покровський районний суд Дніпропетровської області

в складі головуючого судді Лукінової К.С.

при секретарі Копиці С.І,

Учасники процесу:

Представник позивачки: ОСОБА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 .

Представник третьої особи: Андрєєва І.О.

Неповнолітня ОСОБА_3 .

Малолітня ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Покровське в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування при виконавчому комітеті Покровської селищної ради Синельниківського (Покровського) району Дніпропетровської області про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей, -

В С Т А Н О В И В:

26 липня 2022 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Ухвалою суду від 16.08.2022 року було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження.

20.09.2022 року до суду надійшла заява про доповнення позовних вимог, в якій позивачка просила розірвати шлюб та визначити місце проживання дітей.

Ухвалою суду від 11.10.2022 року було прийнято заяву про доповнення позовних вимог, залучено до участі у справі третю особу - орган опіки та піклування при виконавчому комітеті Покровської селищної ради Синельниківського (Покровського) району, змінено порядок розгляду цивільної справи та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання та витребувано від третьої особи висновок про доцільність визначення місця проживання дітей.

Ухвалою суду від 01.11.2022 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.

В обгрунтування позовних вимог позивачка вказала на те, що вона з 07.06.2007 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем від якого мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спільне життя не склалося і на даний час між подружжям фактично припинені шлюбні відносини. Позивачка разом із донькою ОСОБА_3 переїхала жити до батьків по АДРЕСА_1 , а відповідач з донькою ОСОБА_7 залишився проживати по АДРЕСА_2 . Відповідно до договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей, місце проживання дітей батьки визначили: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - проживає разом з батьком, а ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - проживає разом з матір`ю. Просила суд розірвати шлюб та визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - із батьком ОСОБА_2 , визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - з матір`ю ОСОБА_3 .

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та зазначив, що позивачка наполягає на розірванні шлюбу, оскільки планує створити нову сім`ю. Вона на даний час проживає в іншій країні, а саме в Польщі. Діти проживають разом із батьком в смт. Покровське, але старша донька виявляє бажання жити з мамою, а молодша з татом. Фактично на даний час умови укладеного нотаріального договору не виконуються, оскільки обидві дитини проживають з батьком. Мати дітей на даний час не працює та отримує грошову допомогу. Просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні відповідач частково визнав позовні вимоги та зазначив, що він не заперечує проти розірвання шлюбу і просить не надавати строк на примирення, оскільки це є недоцільним. Щодо визначення місця проживання дітей, то він вважає, що молодша донька має залишитися проживати з ним, оскільки він має заробіток, надає житло та забезпечує всіх дітей всім необхідним, а мати проживає в іншій країні і не має постійного прибутку та житла. Щодо старшої доньки, то він вважає, що дитина вже має сама обирати свій шлях і вирішувати, з ким з батьків проживати.

В судовому засіданні представник третьої особи зазначила, що вважає, що обидві дитини мають залишитися проживати разом з батьком, оскільки дітей неможна розділяти. Більш того, мати жодного разу не прибула до опікунської ради, вона проживає в іншій державі, у органу опіки відсутні відомості про її матеріальне становище та умови проживання. А батько забезпечує дітей всім необхідним.

В судовому засіданні неповнолітня ОСОБА_3 пояснила, що на початку війни вони виїхали разом із мамою до Карпат, а потім вони повернулись до батька із сестрою. Мати проживає окремо в ОСОБА_8 , але вони спілкуються телефоном. Вона проживає разом з батьком та сестрою, навчається в Покровському ліцеї, забезпечена всім необхідним, але хоче проживати разом із мамою.

В судовому засіданні неповнолітня ОСОБА_4 суду пояснила, що на початку війни вони виїхали разом із мамою до Карпат, а потім вони повернулись до батька разом із сестрою бо скучили за домом. Мати залишилась там. На даний час вона забезпечена всім необхідним та батько все робить для цього, навіть балує, вона бажає жити з батьком, бо їй так зручніше та краще. Мати давно з ними разом не проживає.

Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи дійшов наступних висновків.

Матеріалами справи встановлено:

Згідно копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 07.06.2007 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали шлюб 07.06.2007 року, який зареєстрований виконавчим комітетом Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області під актовим записом № 33. Після шлюбу ОСОБА_3 змінила прізвище на « ОСОБА_3 ».

Згідно копії свідоцтва про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 її батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Згідно копії свідоцтва про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 її батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Згідно копії договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей від 28.07.2022 року, посвідченого Державним нотаріусом Покровської державної нотаріальної контори Кривошей О.Г. за № 644, цей договір укладено стосовно місця проживання та утримання спільних дітей подружжя, місце проживання дітей батьки визначили: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживає разом з батьком, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає за її особистим бажанням разом з матір`ю.

Згідно копії акту оцінки потреб сім`ї/особи № 363 від 18.10.2022 року, складеному фахівцем ОСОБА_11 , ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_2 разом із доньками: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У помешканні дотримуються санітарно-гігієнічних норм, для дитини облаштовано місце для навчальних занять та відпочинку, є окреме ліжко.

Згідно копії акту обстеження умов проживання від 18.10.2022 року, ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_2 разом із доньками: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На даний час батько проживає з доньками, стосунки між ними доброзичливі, дівчатка люблять тата і маму.

Згідно копії висновку оцінки потреб сім`ї від 19.10.2022 року, ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_2 разом із доньками: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Діти отримують якісний догляд та виховання, батько здатний забезпечувати потреби дітей, родина мешкає поруч із закладами соціальної інфраструктури.

Згідно витягу з протоколу № 6 засідання комісії з питань захисту прав дитини виконкому Покровської селищної ради від 28.10.2022 року було вирішено інформацію начальника служби у справах дітей виконкому Покровської селищної ради Андрєєвої І.О. взяти до відома та керуючись п. 1 ст. 161 СК України та в зв`язку з невизначеністю місця проживання/перебування дружини ОСОБА_2 - дане питання залишити без розгляду.

Суд дійшов до висновку про необхідність розірвання шлюбу, виходячи з такого.

Судом встановлено, що сім`я розпалась остаточно і зберегти її неможливо, що було не заперечено сторонами в ході розгляду справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу.

Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

У відповідності ч. 1 ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.

Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.

Приймаючи до уваги, що причини, що спонукають наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню.

Щодо визначення місця проживання дітей, то суд виходить з наступного.

Як передбачено частинами 1, 2 статті 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Згідно правових позицій Верховного Суду, у спорах між батьками про визначення місця проживання дитини зауважено, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, тому передусім мають бути визначені та враховані інтереси дитини з огляду на об`єктивні обставини спору, а вже тільки потім права батьків. Щодо врахування думки дитини при визначенні місця її проживання наголошено, що, визначаючи місце проживання дитини, суд може врахувати її думку щодо проживання з одним із батьків, проте згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо вона не буде відповідати і сприяти захисту прав та інтересів дитини. Стосовно участі органів опіки та піклування при визначенні місця проживання дитини зазначено, що рішення суду лише щодо розірвання шлюбу не є судовим рішенням, яке стосується визначення місця проживання дитини. Участь органів опіки та піклування обов`язкова при розгляді справ про визначення місця проживання дитини, інакше рішення суду, яким, зокрема, також вирішено питання місця проживання дитини, але без участі органів опіки та піклування, не може бути враховане як рішення про визначення місця проживання дитини.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства").

Згідно статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору.

Міжнародні та національні норми права не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що "тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, встановлюють, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей".

Вирішуючи спір, враховуючи наведені норми матеріального права, у повному обсязі, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд дійшов висновку про визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком. Однак, враховуючи те, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не є малолітньою дитиною та в силу ст. 161 СК України з цього часу суд не в змозі визначати її місце проживання з будь-яким з батьків, оскільки по досягненні 14-річного віку дитина самостійно визначає місце свого проживання з одним з батьків, то в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Суд зауважує, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків. Дитина є найбільш вразливою стороною під час будь-яких сімейних конфліктів.

Визначаючи місце проживання дитини, надавши належну оцінку усім обставинам справи, а саме, тому, що і батьком і мамою створено належні умови для виховання та розвитку дитини, обоє з батьків приділяють увагу, підтримку та люблять дитину, суд, виходячи із найкращих інтересів дитини, приходить до висновку про визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком - ОСОБА_2 .

Наявність підстав для визначення місця проживання малолітньої доньки сторін ОСОБА_4 з батьком пов`язується також із тим, що мати, хоча й належним чином займається вихованням та утриманням дитини, проте, дитина проживає разом із батьком, виявила бажання проживати поряд із батьком, батько займається розвитком та утриманням дитини і не перешкоджає матері дитини в спілкуванні, що не суперечить найкращим інтересам дитини. При цьому, суд враховує й договірну домовленість батьків дитини про її проживання разом із матір`ю.

Батько та мати дитини, які безсумнівно відіграють важливу роль у житті та розвитку дитини, мають право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати.

У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 264-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування при виконавчому комітеті Покровської селищної ради Синельниківського (Покровського) району Дніпропетровської області про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей - задовольнити частково.

Розірвати шлюб, укладений 07 червня 2007 року між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований виконавчим комітетом Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області під актовим записом № 33.

Визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 разом з батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 1984,80 грн. судового збору.

В решті позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя К.С. Лукінова

Справа № 189/884/22

2/189/307/22

15.11.2022

15.11.2022