Номер провадження: 22-ц/813/4328/22
Справа № 519/1756/13-ц
Головуючий у першій інстанції Вінська Н. В.
Доповідач Гірняк Л. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.11.2022 року м. Одеса

Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого - Гірняк Л.А.,

суддів: Сегеди С.М., Комлевої О.С.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Комунального підприємства теплових мереж «Южтеплокомуненерго» на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 02 вересня 2019 року по цивільній справі за позовом Комунального підприємства теплових мереж «Южтеплокомуненерго» (далі: КП ТМ «Южтеплокомуненерго») до ОСОБА_1

- про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води та визнання укладеним договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення,-

встановив:

ПРОЦЕДУРА:

Короткий зміст позовних вимог:

12 листопада 2013 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води та визнання укладеним договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. В обґрунтуванні позову зазначає, що КП ТМ «Южтеплокомуненерго» створене на підставі рішення Южненської міської ради від 14.01.2002 року для забезпечення населення, підприємств, установ та організацій м. Южне Одеської області послугами з централізованого опалення та гарячої води.

З моменту створення позивач надає житлово-комунальні послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води згідно з діючими тарифами для населення м. Южне. Згідно довідки КП "МЖКЦ " у квартирі АДРЕСА_1 , яка є приватизованою, зареєстрований та проживає ОСОБА_1 . Відповідач послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води отримує в повному обсязі, але не сплачує їх взагалі, у зв`язку з чим станом на 01.01.2011 року утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 9147,48 грн. Відповідач ігнорує пропозиції щодо укладення письмово договору, а відмова від укладення такого договору порушує законні інтереси КП ТМ «Южтеплокомуненерго».

Позивач вважає, що між КП ТМ «Южтеплокомуненерго» та ОСОБА_1 фактично існує договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення заснований на дії правового акту, але відповідач ухиляється від його укладення у письмовій формі, хоча користується послугою у повному обсязі, що порушує права Позивача.

На підставі вищевикладеного КП ТМ «Южтеплокомуненерго» просить суд визнати укладеним договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення у квартирі у квартирі АДРЕСА_1 між Комунальним підприємством теплових мереж "Южтеплокомуненерго" та ОСОБА_1 з 01.10.2009 року на умовах діючого законодавства та стягнути з відповідача на користь позивача КП ТМ «Южтеплокомуненерго» заборгованість за житлово-комунальні послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води у сумі 9147,48 грн. (т.1 а.с.1-2).

Не погоджуючись з позовом, 22 серпня 2014 року до суду від ОСОБА_1 надійшли заперечення на позов, в яких відповідач зазначив, що КП «Южтеплокомуенерго» не має право на звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги з централізованого опалення та постачання холодної та гарячої води і водовідведення, оскільки не будучі балансоутримувачем багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 не встановило з них, ОСОБА_1 , договірних відносин щодо житлово-комунальних послуг з центрального опалення та постачання гарячої води. Позивачем свідомо не вказаний термін, за який визначив заявлену до стягнення суму боргу, чим приховав перевищення між позовної давності, встановлених ст.257 ЦК України, а також не визначив складових суми боргу та не вказав кількість осіб, щодо яких здійснював нарахування (т.1 а.с.63-65).

Короткий зміст рішення першої інстанції:

Справа розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 02 вересня 2019 року у задоволені позову КП ТМ «Южтеплокомуненерго» відмовлено (т.2 а.с.87-88).

Відмовляючи в задоволені позовних вимог районний суд виходив з того, що позивач не надав суду переконливих доказів на підтвердження заявлених вимог, а саме, не надав суду документів, що підтверджують право власності відповідача чи будь-яуої іншої особи на квартиру, не підтверджено, що саме ОСОБА_1 є споживачем послуг позивача так як особовий рахунок відкритий на іншу особу.

Короткий зміст апеляційної скарги:

Не погоджуючись з вказаним рішенням, КП ТМ «Южтеплокомуненерго», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду, та постановлення нового, яким стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за житлово-комунальні послуги централізованого опалення та постачання гарячої води у розмірі 9147,48 грн. Визнати укладеним між КП ТМ «Южтеплокомуненерго» та ОСОБА_1 договір 05 серпня 2014 року №3/2790 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, розроблений на основі Типового договору, затвердженого постановою КМБ від 21 липня 2005 року №630, разом із додатковою угодою №1.

Сторони своїм правом згідно ст. 360 ЦПК України не скористалися, відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.

Аргументи (доводи) сторін:

В обґрунтуванні апеляційної скарги, КП ТМ «Южтеплокомуненерго» зазначає, що не погоджується з висновком суду про те, що ОСОБА_1 є неналежним відповідачем у справі, оскільки згідно довідки КП ТМ «Южтеплокомуненерго» відповідач зареєстрований та є співвласником ј частки у квартирі АДРЕСА_1 , а тому є співвласником зазначеної квартири та несе відповідальність за користування комунальними послугами в цій частці.

Апелянт, посилаючись на висновок Великої палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року справа №523/10225 зазначає про своє право вибору на звернення як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Вважає неправомірною відмову суду від визнання укладеним договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водопостачання.

Фактичні обставини та оцінка апеляційного суду:

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені

вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у редакції, чинній на час розгляду справи судом, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадку , визначених законом.

Згідно із ч.5 статті 13 Закону України статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відмова споживача( іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача) від укладення договору з виконавцем комунальних послуг не звільняє його від обов`язку оплатити фактично спожитої комунальної послуги, наданої таким виконавцем.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов`язаний, підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Враховуючи наведене, обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця.

Пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

У частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Відповідно до ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, районний суд виходив з того, що позивачем не надано доказів, що ОСОБА_1 є споживачем послуг КП ТМ «Южтеплокомуненерго» оскільки особовий рахунок відкрито на іншу особу.

Проте, з таким висновком суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Одеським апеляційним судом з Комунального підприємства «Южненське міське бюро технічної інвентаризації» витребувано свідоцтво про право власності, згідно якого вбачається, що квартира АДРЕСА_1 , належіть на праві приватної, спільної власності: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , в рівних частках, тобто кожному належить по ј частині вищезазначеної квартирі.

Відповідно до статті 319 ЦК України, в силу належності квартири на праві спільної часткової власності, кожен із співвласників має нести відповідальність відповідно до своєї частки у спільному майні, оскільки іншої домовленості між співвласниками щодо утримання квартири не встановлено, доказів визначення уповноваженого власника квартири не надано.

Відповідно до ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Тягар утримання майна лежить на власника квартири (стаття 322 ЦК України).

За таких обставин, судова колегія приходить до висновку, що висновок районного суду про те, що вимоги заявлені до неналежного відповідача не ґрунтується на фактичних обставинах справи.

Встановивши, що позовні вимоги заявлені лише до одного з співвласників ОСОБА_1 , судова колегія приходить до висновку, що він відповідає за оплату комунальних послуг в розмірі ј частини розміру заборгованості, яка належить йому на праві власності.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 , подав заяву до суду першої інстанції про застосування строку позовної заяви.

Матеріалами справи встановлено, що 21.01.2011 року КП ТМ «Южтеплокомуненерго» звернулося, в порядку ст.96 ЦПК України, до суду із заявою про видачу судового наказу.

21 січня 2011 року Южним міським судом Одеської області видано судовий наказ №2-н-4/11 про стягнення 9176 грн. 48 коп- за комунальні послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води

08 червня 2011 року своєю ухвалою Южний міський суд Одеської області скасував зазначений судовий наказ та роз`яснив щодо можливості з тією вимогою звернення до суду у позовному порядку (т.1а.с.5).

12 листопада 2013 року, КП ТМ «Южтеплокомуненерго» звернулося до суду з вищезазначеним позовом (т.1 а.с.1).

10 листопада 2014 року від представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 до суду надійшла заява про застосування строку позовної заяви (т.1 а.с.122).

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу.

За правилами частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом статей 256,267 ЦК України суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 липня 2020 року по справі № 712/8916/17 висловила наступну правову позицію:

Інститут наказного провадження був запроваджений у цивільному процесі України з 1 вересня 2005 року, коли набрав чинності ЦПК України. ЦК України набрав чинності 1 січня 2004 року. З того часу приписи статті 264 цього кодексу про переривання перебігу позовної давності залишаються незмінними, а перелік підстав такого переривання є вичерпним.

Наказне провадження як особливий спрощений вид провадження у цивільному судочинстві спрямоване на швидкий та ефективний захист безспірних прав особи шляхом видачі судового наказу, що одночасно є і судовим рішенням, і виконавчим документом, без судового засідання та без виклику заявника (стягувача) і боржника. Процес доказування для першого починається з моменту подання заяви про видачу судового наказу та закінчується прийняттям цієї заяви судом, тоді як для боржника цей процес розпочнеться, якщо він вирішить подати заяву про скасування судового наказу після отримання копії останнього. Звернення до суду із заявою про видачу судового наказу є правом, а не обов`язком особи, якій належить право вимоги, а також органів і осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина друга статті 95 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, частина друга статті 160 ЦПК України у редакції, чинній з тієї дати).

Велика Палата Верховного Суду вважає, що подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 640/2704/16-ц і Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 травня 2018 року у справі № 903/509/17). Новий перебіг позовної давності (після його переривання) починається наступного дня після пред`явлення позову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 663/2070/15-ц).

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, висловленого у постановах від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14 і від 13 січня 2016 року у справі № 6-931цс15, та від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленого у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 216/5756/15-ц, про те, що подання кредитором (зокрема виконавцем послуг) в порядку, передбаченому ЦПК України, заяви про видачу судового наказу перериває перебіг позовної давності.

Тому, саме з моменту винесення Южним міським судом Одеської області від 08 червня 2011 року про скасування судового наказу від 21.01.2011 року, відповідно до частини 1 статті 261 ЦК України, знову почався перебіг позовної давності. Оскільки саме з цього часу у стягувача виникло право звернутися з тими ж вимогами в позовному провадженні, а порушене право, після скасування наказу, знову підлягало захисту.

Враховуючи, що позовні вимоги заявлені в межат трьох річного строку, а саме 12.11.2013 року, апеляційний суд дійшов висновку. що позивачем не пропущений строк позовної давності.

Водночас, з розрахунку комунальних нарахувань за житлово-комунальні послуги з централізованого опалення та постачання холодної та гарячої води і водовідведення по квартирі АДРЕСА_3 на ім`я ОСОБА_2 , за період з 01 січня 2008 року по 01 січня 2011 року, вбачається, що станом на січень 2008 року сума боргу становила - 5002,18 (т.1 а.с.86).

Таким чином, сума заборгованості комунальних послуг становить різницю загальної заборгованості за мінусом 5002 грн, яка утворилась ще до січня 2008 року, тому становить 4774 грн. 30 коп. (9176 грн. 48 коп. 5002 грн. 18 коп.)

Розраховуючи суму заборгованості за житлово-комунальні послуги з централізованого опалення та постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 , судова колегія приходить до висновку, що відповідач є власником ј частини квартиру, а тому його частка заборгованості складає 4774,30 грн:4 = 1193, 58 грн, яка підлягає стягненню, оскільки до інших співвласників позовні вимоги не заявлялись.

Судові витрати:

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі ч. ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовій збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судові витрати понесені позивачем документально підтверджуються матеріалами справи: за подачу позовної заяви 458 грн. 80 коп., за подачу апеляційної скарги в розмірі 688 грн.20 коп.

У зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги, присудженню з відповідачів на користь КП ТМ «Южтеплокомуненерго»підлягає задоволенню в розмірі 1193 ,58 грн від ціни позову 9176 грн. 48 коп., а тому судовий збір сплачений позивачем в розмірі 580, 60 грн, підлягає поверненню в розмірі 13% що становить 149,11 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства теплових мереж «Южтеплокомуненерго» на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 02 вересня 2019 року задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 02 вересня 2019 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позовну заяву Комунального підприємства теплових мереж «Южтеплокомуненерго» (далі: КП ТМ «Южтеплокомуненерго») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води та визнання укладеним договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса: АДРЕСА_4 ) на користь Комунального підприємства теплових мереж «Южтеплокомуненерго» () заборгованість за житлово-комунальні послуги з централізованого опалення та постачання холодної та гарячої води і водовідведення в розмірі 1193 грн. (одна тисяча сто дев`яносто три) 58 коп. (п`ятдесят вісім).

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса: АДРЕСА_4 ) на користь Комунального підприємства теплових мереж «Южтеплокомуненерго» () понесені судові витрати в розмірі 149,11 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Одеського апеляційного суду: Л.А. Гірняк

С.М.Сегеда

О.С.Комлева