ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/3241/22
Провадження № 2/210/1558/22
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

08 грудня 2022 року

Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого судді Сільченко В. Є. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні судді перебуває вказана позовна заява. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що працюючи з 15.01.1970 р. по 28.04.1995 р. на шахтах ім. Кірова, №1 ім. Артема РУ імені Кірова тресту «Дзержинськруда», ВО «Кривбасруда» правонаступником яких є ПАТ «АРСЕЛОРМІТТАЛ КРИВИЙ РІГ» (далі - Відповідач) підземним електрослюсарем, підземним електрослюсарем (слюсарем) черговим та з ремонту обладнання, підземним машиністом електровоза, підземним вибухівником, підземним бурильником, підземним кріпильником, виконував роботи в підземних умовах шахти, які характеризувалися важкою фізичною працею з причин того, що не завжди була можливість застосовувати засоби малої механізації внаслідок обмеженості робочого простору та внаслідок чого з вини підприємства, правонаступником якого є відповідач зазнав нещасного випадку на виробництві та професійних хронічних захворювань.

Відповідно до п. 14 Акту №11-3 про нещасний випадок на виробництві від 29.03.1974 року 27.03.1974 року об 06:15 год. позивач перебуваючи на посаді машиніста електровозу мав здійснювати завантаження руди біля заїзду №17 гор. 700 метрів, в кінці зміни близько 6 год. ранку заїхав в заїзд №17 в якому робітники дільниці №8 залишили завантажувальну машину, позивач вирішивши прибрати зазначену машину, в результаті зазначених робіт був придавлений вагоном до завантажувальної машини, в наслідок чого був тяжко травмований. Згідно додатку до п.14 Акту №11-3 про нещасний випадок на виробництві від 29.03.1974 р. - причинами виникнення нещасного випадку стали: Здійснення робіт по сцепкі навантажувальної машини з вагонами при русі потягу з порушенням правил здійснення робіт.

Відповідно до Акту розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) від 01.08.1994 року (за діагнозом туговухість І - II ст.) професійне захворювання виникло за таких обставин: позивач протягом 23 років та 6 місяців працював в підземних умовах за професіями електрослюсаря, машиніста електровозу, вибухівника, бурильника та кріпильника. Всі перелічені професії пов`язані з роботою в інтенсивному шумі. Особливо при роботі машиніста електровозу (6 років 2 місці), позивач змушений був працювати в умовах шуму інтенсивністю 87-95 дБ при ДР - 80 дБ при роботі бурильником (5 років 9 міс.) де інтенсивність шуму досягала 112 -115 дБ при ДР 80 дБ. Засоби індивідуального захисту органів слуху від шуму, що використовувались при роботі були малоефективними. Прогресуванню захворювання позивача також мали вплив постійно діючі фактори такі як: підземне середовище, підвищений атмосферний тиск, підвищена вологість (90%), понижена температура повітря на робочих місцях (12-18 гр. Цельсія), зміни швидкості руху повітря (від 0,25 до 2,0 м/сек.).

Актом розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) від 01.08.1994 року (за діагнозом туговухість І - ІІ ст.) встановлено причини виникнення захворювання, а саме: тривала робота в підземних умовах в зонах з інтенсивним шумоутворенням; неефективність засобів індивідуального захисту від шуму органів слуху; робота на машинах та механізмах з шумовими характеристиками, що перевищували нормативи.

Пунктом 16 Акту розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) від 06.10.2010 року (за діагнозом радикулопатія попереково-крижова з помірно вираженими больовим синдромом та статико-динамічними порушеннями.) встановлено обставини виникнення захворювання а саме: позивач працюючи з 15.01.1970 р. по 28.04.1995 р. на шахтах ім. Кірова, №1 ім. Артема РУ імені Кірова тресту «Дзержинськруда», ВО «Кривбасруда» підземним електрослюсарем, підземним електрослюсарем (слюсарем) черговим та з ремонту обладнання, підземним машиністом електровоза, підземним вибухівником, підземним бурильником, підземним кріпильником, виконував роботи в підземних умовах шахти, які характеризувалися важкою фізичною працею з причин того, що не завжди була можливість застосовувати засоби малої механізації внаслідок обмеженості робочого простору.

Пунктом 17 Акту від 06.10.2010 року встановлено причини виникнення професійного захворювання - робота на протязі 25 років 3 місяців в умовах важкої фізичної праці, яка перевищувала гранично допустимий: Рівень фізичного перенавантаження: маса вантажу, що піднімалася та переміщувалася вручну - від 40 кг до 81 кг при нормі до 30 кг; робоча поза: до 30°/понад 30°: 2,4%-72% / 5,2-30% при нормі 25% / 0% тривалості зміни; нахили корпуса: вимушені більше 30й - від 122 до 293 разів при нормі до 100 разів за зміну. Важкість праці відноситься до ІІІ класу 3 ступеня шкідливості.

Пунктом 18 Акту від 06.10.2010 року встановлено осіб, що порушили законодавство про охорону праці, а саме - керівництво шахт ім. Кірова, №1 ім. Артема РУ ім. Кірова тресту «Дзержинськруда», ВО «Кривбасруда» під час роботи та цих підприємствах.

У зв`язку із заподіяннями шкоди позивач 20.07.1994 року вперше пройшов огляд МСЕК, де йому було встановлено ступінь втрати працездатності у розмірі 15% у зв`язку з профзахворюванням (за діагнозом туговухість І - II ст.).

04.10.1994 року позивач повторно пройшов огляд МСЕК, де йому було встановлено ступінь втрати працездатності у розмірі 10% по нещасному випадку на виробництві 27.03.1974 року первинно, та 15% повторно у зв`язку з профзахворюванням (за діагнозом туговухість І - II ст.).

09.07.1996 року позивач повторно пройшов огляд МСЕК, де йому було встановлено ступінь втрати працездатності у розмірі 10% по нещасному випадку на виробництві 27.03.1974 року повторно, та 15% повторно у зв`язку з профзахворюванням (за діагнозом туговухість І - ІІ ст.).

08.07.1999 року позивач повторно пройшов огляд МСЕК, де йому було встановлено ступінь втрати працездатності у розмір 10% по нещасному випадку на виробництві 27.03.1974 року повторно, та 15% повторно у зв`язку з профзахворюванням (за діагнозом туговухість І - II ст.) безстроково.

27.10.2010 року позивач у зв`язку з виявленням у нього ще одного професійного захворювання (радикулопатія попереково-крижова з помірно вираженими больовим синдромом та статико-динамічними порушеннями) первинно пройшов огляд МСЕК, де йому було встановлено ступінь втрати працездатності у розмірі 15% по радикулопатії попереково-крижовій, 10% по нещасному випадку на виробництві 27.03.1974 року повторно, та 15% повторно у зв`язку з профзахворюванням (за діагнозом туговухість І - ІІ ст.) безстроково, всього 40% втрати працездатності.

У зв`язку з отриманням ушкодження здоров`я з вини відповідача - позивачу постійно доводиться перебувати на стаціонарному лікуванні, порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання, він постійно відчуває біль у грудях, спині та колінах, шиї і зап`ястях відчуває недостатність рухливості. Наявність даних негативних явищ в житті позивача свідчить про постійне перенесення позивачем больових відчуттів та про необхідність проходження лікування, а також вказує на відсутність у нього можливості в достатній мірі реалізовувати свої звички та бажання, що в свою чергу, призводить до зниження якості життя позивача та зменшення благ, які він мав до моменту професійного захворювання та втрати професійної працездатності. Перелічені негативні явища не можуть не викликати переживання, страждання, стрес. Отже факт моральних страждань є очевидним і не потребує доказування іншими засобами доказування.

У зв`язку з викладеним позивач просить суд стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження його здоров`я 162 500,00 грн.

Сторони в судове засідання не викликались.

Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України, справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Так, у відзиві, поданому представником відповідача, зазначено, що відповідач не погоджується з доводами та вимогами позивача, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, а позов таким, що не підлягає задоволенню з огляду на те, що ПАТ «АМКР» є неналежним відповідачем по даній справі, оскільки відповідач не є правонаступником ДП «Рудоуправління ім. Кірова» у структурних підрозділах якого працював позивач. Крім того, відповідач вважає суму моральної шкоди завищеною та такою, що не відповідає тяжкості і характеру шкоди про наявність якої стверджує позивач.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позову, виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 в період часу з 15.01.1970 р. по 28.04.1995 року працював на шахтах АДРЕСА_1 , ВО «Кривбасруда» підземним електрослюсарем, підземним електрослюсарем (слюсарем) черговим та з ремонту обладнання, підземним машиністом електровоза, підземним вибухівником, підземним бурильником, підземним кріпильником. (а.с. 11-14).

Згідно з Актом №11-3 про нещасний випадок на виробництві від 29.03.1974 року, нещасний випадок з позивачем стався о 06:15 год. 27.03.1974 року під час виконання ним трудових обов`язків (а.с.15-16).

Відповідно до п. 14 вказаного Акту позивач перебуваючи на посаді машиніста електровозу мав здійснювати завантаження руди біля заїзду №17 гор. 700 метрів, в кінці зміни близько 6 год. ранку заїхав в заїзд №17 в якому робітники дільниці №8 залишили завантажувальну машину, позивач вирішивши прибрати зазначену машину, в результаті зазначених робіт був придавлений вагоном до завантажувальної машини, в наслідок чого був тяжко травмований (а.с. 16).

Згідно додатку до п.14 Акту №11-3 про нещасний випадок на виробництві від 29.03.1974 року - причинами виникнення нещасного випадку стали: здійснення робіт по сцепкі навантажувальної машини з вагонами при русі потягу з порушенням правил здійснення робіт (а.с 17).

20.07.1994 року позивач вперше пройшов огляд МСЕК, де йому було встановлено ступінь втрати працездатності у розмірі 15% у зв`язку з профзахворюванням (а.с.24).

Актом розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) від 01.08.1994 року позивачу було встановлено хронічне професійне захворювання - туговухість І - ІІ ст. (а.с.18-21)

Відповідно до вищевказаного акту, професійне захворювання виникло за таких обставин: ОСОБА_1 протягом 23 років та 6 місяців працював в підземних умовах за професіями електрослюсаря, машиніста електровозу, вибухівника, бурильника та кріпильника. Всі перелічені професії пов`язані з роботою в інтенсивному шумі. Особливо при роботі машиніста електровозу (6 років 2 місці), позивач змушений був працювати в умовах шуму інтенсивністю 87-95 дБ при ДР - 80 дБ при роботі бурильником (5 років 9 міс.) де інтенсивність шуму досягала 112 -115 дБ при ДР 80 дБ. Засоби індивідуального захисту органів слуху від шуму, що використовувались при роботі були малоефективними. Прогресуванню захворювання позивача також мали вплив постійно діючі фактори такі як: підземне середовище, підвищений атмосферний тиск, підвищена вологість (90%), понижена температура повітря на робочих місцях (12-18 гр. Цельсія), зміни швидкості руху повітря (від 0,25 до 2,0 м/сек.)

Причинами виникнення захворювання визначено: 1) тривала робота в підземних умовах в зонах з інтенсивним шумоутворенням; 2) неефективність засобів індивідуального захисту від шуму органів слуху; 3) робота на машинах та механізмах з шумовими характеристиками, що перевищували нормативи.

04.10.1994 року позивач повторно пройшов огляд МСЕК, де йому було встановлено ступінь втрати працездатності у розмірі 10% по нещасному випадку на виробництві 27.03.1974 року первинно, та 15% повторно у зв`язку з профзахворюванням (за діагнозом туговухість І - II ст.) (а.с.24).

09.07.1996 року позивач повторно пройшов огляд МСЕК, де йому було встановлено ступінь втрати працездатності у розмірі 10% по нещасному випадку на виробництві 27.03.1974 року повторно, та 15% повторно у зв`язку з профзахворюванням (за діагнозом туговухість І - ІІ ст.) (а.с. 25).

08.07.1999 року позивач повторно пройшов огляд МСЕК, де йому було встановлено ступінь втрати працездатності у розмір 10% по нещасному випадку на виробництві 27.03.1974 року повторно, та 15% повторно у зв`язку з профзахворюванням (за діагнозом туговухість І - II ст.) безстроково (а.с.25).

Актом розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) від 06.10.2010 року Форми П-4 позивачу було встановлено хронічне професійне захворювання - радикулопатія попереково-крижова з помірно вираженими больовим синдромом та статико-динамічними порушеннями (а.с.18-21) .

Пунктом 16 вказаного Акту встановлено обставини виникнення захворювання, а саме: позивач працюючи з 15.01.1970 р. по 28.04.1995 р. на шахтах АДРЕСА_1 , ВО «Кривбасруда» та Мінпромполітики України підземним електрослюсарем, підземним електрослюсарем (слюсарем) черговим та з ремонту обладнання, підземним машиністом електровоза, підземним вибухівником, підземним бурильником, підземним кріпильником, виконував роботи в підземних умовах шахти, які характеризувалися важкою фізичною працею з причин того, що не завжди була можливість застосовувати засоби малої механізації внаслідок обмеженості робочого простору.

Пунктом 17 Акту від 06.10.2010 року встановлено причини виникнення професійного захворювання - робота на протязі 25 років 3 місяців в умовах важкої фізичної праці, яка перевищувала гранично допустимий: Рівень фізичного перенавантаження: маса вантажу, що піднімалася та переміщувалася вручну - від 40 кг до 81 кг при нормі до 30 кг; робоча поза: до 30°/понад 30°: 2,4%-72% / 5,2-30% при нормі 25% / 0% тривалості зміни; нахили корпуса: вимушені більше 30й - від 122 до 293 разів при нормі до 100 разів за зміну. Важкість праці відноситься до ІІІ класу 3 ступеня шкідливості.

27.10.2010 року позивач у зв`язку з виявленням у нього ще одного професійного захворювання (радикулопатія попереково-крижова з помірно вираженими больовим синдромом та статико-динамічними порушеннями) первинно пройшов огляд МСЕК, де йому було встановлено ступінь втрати працездатності у розмірі 15% по радикулопатії попереково-крижовій, 10% по нещасному випадку на виробництві 27.03.1974 року повторно, та 15% повторно у зв`язку з профзахворюванням (за діагнозом туговухість І - ІІ ст.) безстроково, всього 40% втрати працездатності (а.с.26).

Щодо правонаступництва ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» прав та обов`язків Рудоуправління ім. Кірова суд погоджується з позицією позивача та зазначає наступне.

У 1989 році Рудоуправління ім. Кірова вийшло зі складу ВО «Кривбасруда» та стало самостійною юридичною особою - Рудоуправління ім. Кірова ДВО «Південруда» ММ УРСР, яке в наступному підпорядковувалось Мінпромполітики України.

Відповідно до спільного наказу Мінпромполітики України та Фонду держмайна №65/322 від 22.02.1999 року Рудоуправління ім. Кірова Мінпромполітики України перейменоване у Дочірнє підприємство «Державне рудоуправління ім. Кірова» ДАК Укрудпром.

28 грудня 2000 року на підставі спільного наказу Мінпромполітики України та Фонду держмайна Дочірнє підприємство «Державне рудоуправління ім. Кірова» ДАК Укрудпром реорганізоване у Державне рудоуправління імені Кірова.

30.03.2001 року Державним комітетом Промислової політики України було видано Наказ №135 від 30.03.2001 року «Про створення робочої групи з питань приєднання окремих виробничих потужностей РУ ім. Кірова до складу Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь», згідно якого на робочу комісію було покладено обов`язки щодо розгляду питань, пов`язаних з передачею основних фондів та виробничих потужностей державного підприємства «Рудоуправління імені Кірова» до Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь», в тому числі й питань дебіторської та кредиторської заборгованості, заборгованості рудоуправління з нарахованих регресних позовів, заробітної плати та інших виплат.

Згідно з п.п. 1.1.-2.2 наказу Державного комітету Промислової політики України №165 від 19.04.2001 року «Про подальшу реструктуризацію РУ «ім. Кірова»» майно державного підприємства «Рудоуправління імені Кірова» передане на баланс Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь» для збільшення його статутного фонду та створення на його базі шахтоуправління з підземного видобутку руди на правах структурного підрозділу комбінату та проведена інвентаризація РУ ім. Кірова по всіх статтях балансу станом на 01.04.2001 року.

П.п 3.1.-3.2 розділу 3 вказаного Наказу було передбачено створення комісії з прийому-передачі основних фондів та інших статей балансу РУ ім. Кірова на баланс Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь»; забезпечення прийому-передачі основних фондів та інших статей балансу РУ ім. Кірова станом на 01.05.2001 року, які передаються до Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь».

Згідно ст. 37 ЦК УРСР, в редакції 1963 року, при злитті і поділі юридичних осіб (права і обов`язки) переходять до нововиниклих юридичних осіб. При приєднанні юридичної особи до іншої юридичної особи її майно (права та обов`язки) переходять до останньої.

Тобто, на момент передачі до складу Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь» майна державного підприємства «Рудоуправління імені Кірова» закон передбачав перехід прав та обов`язків від однієї юридичної особи до іншої з моменту переходу майна особи від однієї особи до іншої, а тому ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», як правонаступник Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь», являється також правонаступником Рудоуправління імені Кірова ВО «Кривбасруда».

Вказана правова позиція вказана, зокрема, в ухвалі Верховного Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 212/8630/19 провадження № 61-5395ск20 від 13.04.2020 року.

Зважаючи на вищевказану правову позицію, суд доходить до висновку, що позовна заява подана до належного відповідача.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України, відповідно в п. 5 Постанови «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Згідно зі ст.ст. 440, 440-1 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, що діяв на час виникнення спірних правовідносин), шкода, спричинена особі чи майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному об`ємі особою, яка завдала шкоди. Моральна шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини.

При цьому, відповідно до ст. 441 ЦК УРСР, організація повинна відшкодувати шкоду, заподіяну з вини її працівників під час виконання ними своїх трудових (службових) обов`язків.

Згідно зі ст.450 ЦК УРСР, організації, діяльність яких пов`язана з підвищеною небезпекою для оточуючих, зобов`язані відшкодувати шкоду, спричинену джерелом підвищеної небезпеки.

Крім того, згідно до п. 1 «Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків» (які були чинні на момент виникнення спірних правовідносин), власник підприємства, установи і організації або уповноважений ним орган несе матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, а також за моральну шкоду, заподіяну потерпілому власником фізичного чи психічного впливу небезпечних або шкідливих умов праці.

Крім того, у зв`язку зі шкідливими і тяжкими умовами праці, з вини відповідача, позивачем отримано хронічні професійні захворювання.

Згідно ст. 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Відповідно до частин 1, 3 ст.13 Закону України "Про охорону праці",роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів,а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Так, відповідно до ч.ч. 1-4 ст.153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників.

Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Згідно з нормами Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини головним обов`язком держави (ст.3 Конституції України).

Крім того, статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом.

Водночас, пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема: виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

При заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.

При цьому, чисельні медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури і лікування, наявність фізичного болю, що викликають складність при звичайних життєвих умовах підтверджуються письмовими матеріалами справи. (а.с. 27-45)

Виходячи з норм ч. 1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно до ч.1 ст.1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Таким чином, в даному випадку відповідач несе прямий обов`язок по виплаті позивачу відшкодування з приводу спричинення моральної шкоди.

Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сім`ї, і рівних та невід`ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини «випливають із властивої людській особі гідності».

Як зазначено в п.4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання.

Суд приймає до уваги зазначені у позовній заяві обставини про те, що у зв`язку з нещасним випадком та професійними захворюваннями було порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, він постійно відчуває біль у грудях, спині та колінах, шиї і зап`ястях відчуває недостатність рухливості. Наявність даних негативних явищ в житті позивача свідчить про постійне перенесення позивачем больових відчуттів та про необхідність проходження лікування, а також вказує на відсутність у нього можливості в достатній мірі реалізовувати свої звички та бажання, що в свою чергу, призводить до зниження якості життя позивача та зменшення благ, які він мав до моменту професійного захворювання та втрати професійної працездатності. Перелічені негативні явища не можуть не викликати переживання, страждання, стрес.

Відповідно до частин 2, 3 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При вказаних обставинах суд вважає, що наслідками нещасного випадку та професійного захворювання порушено звичайний життєвий ритм, нормальні життєві зв`язки, що в свою чергу призвело до моральних страждань.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди проводиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Отже, моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя, за наявності причинного зв`язку. Оскільки в письмових матеріалах справи всі перелічені умови знайшли своє відображення, оскільки позивач отримав професійне захворювання безпосередньо через виконання трудових обов`язків, тобто підприємство належним чином не забезпечило безпечних умов праці, суд погоджується з необхідністю грошового відшкодування, пов`язаного зі спричиненням моральної шкоди.

Обговорюючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, приймає до уваги те, що йому були спричинені моральні страждання, отримання професійного захворювання, безумовно, змінила його нормальний життєвий ритм, проте вирішуючи питання про достатній розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд погоджується з позицією відповідача щодо того, що позивачем не наведено конкретних достатніх аргументів щодо обґрунтування саме зазначеної у позові суми спричинених збитків.

Приймаючи рішення стосовно розміру суми відшкодування, слід звернути увагу на роз`яснення, що містяться у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами), де зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Тому при вирішенні питання щодо розміру грошової компенсації, суд виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, вважає можливим стягнути на його користь з відповідача 100 000 гривень, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які позивач переживав протягом тривалого часу та які переносить на теперішній час.

Відповідно до ст.141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За вказаних обставин суд доходить до висновку, що вказана вимога підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 43, 46 Конституції України, ст.ст. 4, 12, 13, 76-83, 141,259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» (, 50095, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Криворіжсталі, буд. 1) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я 100 000 (сто тисяч) гривень без урахування утримання податків, зборів та інших платежів.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» (, 50095, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Криворіжсталі, буд. 1) на користь держави судовий збір у розмірі 1000 грн. (одна тисяча гривень).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів в порядку, передбаченому статтею 354 ЦПК України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: В. Є. Сільченко