Провадження №22-ц/812/989/22
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 грудня 2022 року м. Миколаїв

справа № 489/6964/21

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Виконавчого комітету Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Перша Миколаївська управляюча компанія», про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою Виконавчого комітету Миколаївської міської ради на заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 16 серпня 2022 року під головуванням судді Рум`янцевої Н.О., повний текст судового рішення складений цього ж дня,

У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року Виконавчий комітет Миколаївської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме кімнатою АДРЕСА_1 .

Позивач вказував, що, гуртожиток розташований по АДРЕСА_2 належить до комунальної власності Миколаївської міської територіальної громади. В кімнаті № 57 даного гуртожитку значаться зареєстрованими ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Під час обстеження житлового фонду комісією в присутності мешканців гуртожитку було виявлено, що у зазначеній кімнаті відповідачі не мешкають більше ніж п`ять років. Кімната не приватизована, не службова, належить до комунальної власності Миколаївської міської територіальної громади. Власником особового рахунку значиться ОСОБА_1 . Заборгованість за користування кімнатою станом на 01 липня 2021 року складає 566 грн. 86 коп. по КП СКП «Гуртожиток» та 709,92 грн. по ТОВ «Перша Миколаївська управляюча компанія».

Посилаючись на те, що реєстрація відповідачів за вказаною адресою позбавляє позивача можливості надати вказану кімнату іншим особам, які потребують забезпечення житлом, позивач просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування кімнатою АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 серпня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі Виконавчий комітет Миколаївської міської ради посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення скасувати та ухвалити нове, про задоволення позову.

Апелянт зазначав, що суд першої інстанції не надав оцінку акту № 127 від 16.09.2021 року, який підтверджує, що відповідачі не проживають у зазначеній кімнаті більше ніж п`ять років. Посилання суду на постанову Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц вважає безпідставним, оскільки у наведеній справі встановлені інші фактичні обставини: відповідач наводить наявність поважних причин відсутності за зареєстрованим місцем проживання, а позивач це не спростовує, тоді як при розгляді цієї справи ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не спростували доводи позивача та не надали доказів на підтвердження поважності причин відсутності за зареєстрованим місцем проживання.

В судове засідання до суду апеляційної інстанції учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені. Від Виконавчого комітету Миколаївської міської ради надійшла заява, у якій апелянт просив провести судове засідання без участі представника позивача та задовольнити апеляційну скаргу.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в судові засідання до суду апеляційної інстанції вдруге не з`явились, про причини неявки не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, судові повістки-повідомлення про призначені судові засіданні направлялись як на адресу спірного жилого приміщення ( АДРЕСА_3 ), так і на адресу за місцем реєстрації ОСОБА_2 та місцезнаходженням нерухомого майна, належного ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності ( АДРЕСА_4 ). Проте судові повістки повернулись без вручення їх адресату: за адресою АДРЕСА_3 , - в зв`язку із відсутністю адресатів за вказаною адресою; за адресою АДРЕСА_4 , - за письмовою відмовою адресатів отримати поштове відправлення, що підтверджується відомостями трекінгу поштових відправлень та є належним повідомленням про судове засідання у розумінні ст. 128, 130 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).

Отже право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.

Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

За положеннями частини першої статті 71, статті 72 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Оскільки правовий режим гуртожитків, житлові приміщення яких підлягають приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», прирівняно до правового режиму житлових приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду, то до мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються вимоги статей 71, 72 ЖК УРСР.

Ураховуючи вимоги ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позову за недоведеністю позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано до суду належних доказів на підтвердження факту відсутності відповідачів у спірній кімнаті у гуртожитку понад встановлені законом строки без поважних причини, а з огляду на розмір заборгованості за користування спірною кімнатою суд дійшов висновку, що вона є невеликою, у зв`язку з чим підтверджує факт сплати квартирної плати щонайменше до кінця 2020 року.

Проте колегія суддів не може погодитись з таким висновком.

Так, судом першої інстанції встановлено і таке підтверджується матеріалами справи, що будинок, розташований по АДРЕСА_2 , має статус гуртожитку та належить до комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва. Вказаний гуртожиток раніше перебував на бухгалтерському обліку комунального підприємства "Спеціалізоване комунальне підприємство "Гуртожиток", в подальшому та на теперішній час на бухгалтерському обліку ТОВ "Перша Миколаївська управляюча компанія".

З 12 червня 2012 року в кімнаті № 57 зазначеного гуртожитку зареєстровано відповідачів - ОСОБА_3 та її доньку ОСОБА_2 , 1994 р.н., особовий рахунок відкрито на ОСОБА_3 .

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 19.08.2021, право власності на кімнату АДРЕСА_1 , не зареєстровано.

Відповідно до Акту № 127 від 16.09.2021 року, підписаного мешканцями кімнат АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , і 49 вказаного гуртожитку, та посвідченого посадовими особами ТОВ "Перша Миколаївська управляюча компанія", у кімнаті № 57 цього гуртожитку відповідачі не проживають з 2016 року по теперішній час (а. с. 6).

Згідно витягу з реєстру територіальної громади м. Миколаєва про реєстрацію осіб з Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, сформованого 22.10.2021, ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , а ОСОБА_2 , з 15 травня 2019 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 18, 19).

Відповідно до інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.12.2022р. відповідачка ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 20.03.2018 року є власником1/2 частини будинку АДРЕСА_4 (а.с. 104-107).

Оцінюючи зібрані у справі докази на предмет їх належності, допустимості і достовірності як кожного доказу окремо, так достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про доведеність позивачем факту відсутності відповідачів у спірній кімнаті у гуртожитку понад встановлені законом строки без поважних причини, що відповідачами не було спростовано.

При цьому колегія суддів вважає безпідставним посилання суду першої інстанції на те, що з огляду на тривалість непроживання відповідачів у спірному житловому приміщенні розмір заборгованості за користування спірною кімнатою є невеликим, оскільки такі обставини жодним чином не доводять поважність причин відсутності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у кімнаті АДРЕСА_1 .

Отже колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги, а тому вона підлягає задоволенню.

За таких обставин, оскільки судом першої інстанції були неповно з`ясовані обставини справи, якими Виконавчий комітет Миколаївської міської ради обґрунтовував свої вимоги, що призвело до помилкового висновку про відмову в задоволенні позову, то відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення - про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням у кімнаті АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.ч. 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на викладене, у зв`язку із задоволенням позову та апеляційної скарги з відповідачів на користь Виконавчого комітету Миколаївської міської ради підлягають стягненню в рівних частках понесені позивачем витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги, тобто по 2 837 грн. 50 коп. з кожної( (2 270грн. + 3 405грн.) : 2).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Миколаївської міської ради задовольнити.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 серпня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Виконавчого комітету Миколаївської міської ради задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням у кімнаті АДРЕСА_1 .

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Виконавчого комітету Миколаївської міської ради відшкодування судового збору в загальному розмірі 5 675 грн. 00 коп., тобто по 2 837 грн. 50 коп. (дві тисячі вісімсот тридцять сім гривень п`ятдесят копійок) з кожної.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді: О.О. Данилова

Н.О. Шаманська

Повний текст постанови складено 28 грудня 2022 року