Справа № 465/8709/13-ц Головуючий у 1 інстанції: Марків Ю.С.
Провадження № 22-ц/811/1806/22 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.,

без участі сторін,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 червня 2022 року у справі за позовом прокурора Франківської окружної прокуратури м. Львова в інтересах Департаменту економічної політики Львівської міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором,-

В С Т А Н О В И В :

В вересні 2013 року прокурор інтересах Департаменту економічної політики Львівської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором.

Позов мотивовано тим, що 10.06.2011 року між Департаментом економічної політики Львівської міської ради та ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено Договір №78 про пайову участь, згідно з п.2.2 якого відповідачі зобов`язувались сплатити пайовий внесок на створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м.Львова в розмірі 91151,48 грн. в терміни: 40000,00 грн. по 05.11.2011 року та 51151,48 грн. по 31.12.2013 року. Разом з тим, вказує, що відповідачі допустили заборгованість перед позивачем за зобов`язаннями згідно умов вищевказаного договору, не оплативши частини пайового внеску на суму 40000,00 грн., що є, на його думку, порушенням умов договору.

Враховуючи вищевикладене, просить стягнути з відповідачів солідарно суму в розмірі 40000,00 грн.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 23 червня 2022 року позов прокурора Франківської окружної прокуратури м. Львова в інтересах Департаменту економічної політики Львівської міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором - задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь Львівської міської ради суму пайового внеску на створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури на підставі Договору про пайову участь №78 від 10.06.2011 року в розмірі 40000 (сорок тисяч) гривень 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави 300 (триста) гривень 00 коп. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 300 (триста) гривень 00 коп. судового збору.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 . Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального права, а висновки суду є такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Зазначає, що судом була проігнорована та обставина, що оплата в розмірі 40000 грн. повинна була бути сплачена після отримання погодженої проектно-кошторисної документації з отриманням будівельних норм і правил. Стверджує, що відповідно до умов договору та положення про порядок залучення коштів інвесторів (замовників, забудовників) на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури, обов`язок сплати інвестиційних внесків виникає у сторони після звернення у виконавчі органи міської ради для отримання дозвільних документів на будівництво. Звертає увагу, що суд не застосував до даних правовідносин норми ст.ст. 212, 530 ЦК України.

В апеляційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 червня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 24 листопада 2022 року, є дата складення повного судового рішення 12 грудня 2022 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд виходив з тих причин, що відповідач не виконав взяті на себе умови договору про пайову участь №78 від 10.06.2011 щодо сплати пайових внесків на створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м.Львова в сумі 40000 грн. до початку будівництва.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних причин.

Судом встановлено, що 10.06.2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з однієї сторони та Департаментом економічної політики Львівської міської ради з іншої сторони укладено договір про пайову участь №78. Згідно договору позивачі зобов`язувались здійснити будівництво об`єкта містобудування, а саме магазину - салону на Скнилівській (ділянка № НОМЕР_1 ) та згідно п.2.2 сплатити пайовий внесок на створення і розвиток інженерно - транспортної та соціальної інфраструктури м.Львова в сумі 91151,48 грн. в терміни: 40000,00 грн. по 05.11.2011 року (до початку будівництва (реконструкції, перепрофілювання) та 51151,48 грн. по 31.12.2013 року.

Попередній розрахунок проведений 07.06.2011 року, згідно ухвали міської ради від 03.04.2008 року №1697 «Про порядок залучення коштів інвесторів (замовників, забудовників) на розвиток інженерно - транспортної та соціальної інфраструктури м.Львова (зі змінами)» у розмірі 911581,48 грн.

10.09.2011 року, 14.10.2011 року та 12.08.2013 року Департаментом економічної політики Львівської міської ради відповідачам скеровано листи, згідно яких відповідачів поінформовано про заборгованість на суму 40000,00 грн. зі сплати пайового внеску у створенні та розвитку інженерно - транспортної та соціальної інфраструктури м.Львова згідно договору про пайову участь №78 від 10.06.2011 року.

Згідно п.1.3 Положення про порядок залучення коштів інвесторів (замовників, забудовників) на розвиток інженерно - транспортної та соціальної інфраструктури м.Львова, інвестиційний внесок - це розрахована згідно з вимогами Положення сума коштів, яка підлягає сплаті інвестором за право реалізації свого проекту будівництва (реконструкції) на території м. Львова та з метою відшкодування витрат міського бюджету на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста. Інвестор (замовник, забудовник) - юридична чи фізична особа, яка має намір інвестувати в об`єкти будівництва (реконструкції, перепрофілювання на території міста та з цією метою звернулась у виконавчі органи міської ради для отримання дозвільних документів.

Інвестор (замовник, забудовник) - юридична чи фізична особа, яка має намір інвестувати в об`єкти будівництва (реконструкції, перепрофілювання) на території міста та з цією метою звернулась у виконавчі органи міської ради для отримання дозвільних документів.

Згідно п.п. 2.1.1 п.2.1. ст. 2 Положення, розмір інвестиційного внеску визначається за принципом компенсації витрат бюджету міста на розширене відтворення інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури: інвестори (замовники, забудовники) компенсують витрати бюджету міста на розширене відтворення інженерно - транспортної та соціальної інфраструктури пропорційно до навантаження на інфраструктуру міста, яке вони будуть здійснювати у разі реалізації проекту будівництва (реконструкції).

Відповідно п. 3.4 ст. 3 Положення, підставою для проведення розрахунку інвестиційного внеску при будівництві (реконструкції) та укладення з інвестором (замовником, забудовником) договору про сплату інвестиційного внеску є отримання департаментом економічної політики звернення інвестора з поданням дозвільних документів на проектування та будівництво (реконструкцію) об`єкта та документів щодо погодження у встановленому порядку робочого проекту будівництва (реконструкції) з техніко-економічними показниками.

Пункт 3.6. ст. 3 Положення, передбачає, що суму інвестиційного внеску інвестор вносить на підставі підписаного договору про сплату інвестиційного внеску єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається у договорі.

Згідно примітки до договору №78 від 10.06.2011 року, розмір пайового внеску буде відкоригований згідно з поданими документами.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Як вбачається з ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 648 ЦК України, зміст договору, укладеного на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, обов`язкового для сторін (сторони) договору, має відповідати цьому акту. Особливості укладення договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування встановлюються актами цивільного законодавства.

Відповідно до п. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 652 ЦК України визначено, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона (ч. 2 ст. 652 ЦК України).

Разом з тим, рішенням Галицького районного суду м.Львова від 19.02.2020 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до Львівської міської ради, Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про розірвання договору про пайову участь.

Згідно з ст.629 ЦК України Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У наданих суду поясненнях у судовому засіданні представник відповідачів наголошувала, що 06.11.2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відчужили зазначену земельну ділянку, а саме уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки з ОСОБА_4 , що посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Бєлопольською І.Р. за реєстровим №3491.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, 06.11.2017 року відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відчужили земельну ділянку площею 0,0253 га за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки №:04:017:0002, (яка була предметом оскаржуваного договору про пайову участь) ОСОБА_4 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом ЛМНО Бєлопольською І.Р. за реєстровим №3491.

Судом першої інстанції правильно не вз`ято до уваги твердження представника відповідачів щодо відсутності обов`язку сплати пайового внеску у зв`язку з тим, що будівництво за вищевказаною адресою так і не розпочалось у зв`язку з відчуженням земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу, оскільки пунктом 2.2 Договору про пайову участь № 78 від 10.06.2011 року передбачено обов`язок сплатити пайовий внесок на створення і розвиток інженерно - транспортної та соціальної інфраструктури м.Львова в сумі 40000,00 грн. саме до початку будівництва (реконструкції, перепрофілювання).

Колегія суддів звертає увагу, що умовами підписаного між сторонами договору чітко передбачено умова щодо сплати внеску в розмірі 40000 грн. саме до початку будівництва (реконструкції, перепрофілювання). Підписаний договір не є скасований чи таким, що втратив свою чинність, в зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що у відповідачів не виник обов`язок щодо виконання підписаного договору про пайову участь №78 від 10.06.2011 року. Окрім цього, скаржником не доведено, що в відповідачів з підписанням договору не виникло обов`язку щодо сплати пайового внеску в сумі 40000 грн.

Доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди скаржника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 червня 2022 рокузалишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 червня 2022 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 12 грудня 2022 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк