Житомирський апеляційний суд
Справа №296/3207/22 Головуючий у 1-й інст. Петровська М.В.
Категорія 39 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б.,

суддів: Шевчук А.М., Коломієць О.С.,

за участю секретаря Кравчук Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 296/3207/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за частку у майні, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 6 жовтня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Петровської М.В.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що є стягувачем у зведеному виконавчому провадженні АС №30537249 про стягнення із ОСОБА_3 боргу на користь фізичних та юридичних осіб. Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 20 травня 2015 року встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в період шлюбу придбали автомобіль MAZDA-3, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 . Цією ж ухвалою визначено, що частка ОСОБА_3 у власності на цей транспортний засіб становить 1/2. Інша частина автомобіля належить ОСОБА_2 .

Вказує, що постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Хмельницький) від 17 грудня 2021 року йому передано в рахунок погашення боргу в сумі 64957 грн. належну боржнику Ѕ частину цього автомобіля.

Відповідно до висновку оцінювача, який наявний в матеріалах зведеного виконавчого провадження, вартість 1/2 частини автомобіля MAZDA-3, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , визначена у розмірі 129914 грн.

Також позивач стверджує, що, набувши у встановленому законом порядку право власності на Ѕ частину даного транспортного засобу, він позбавлений можливості реалізувати свої права, оскільки ОСОБА_2 заперечує його право власності на це майно та не бажає у добровільному порядку вирішити питання щодо порядку володіння та користування автомобілем.

Оскільки автомобіль є неподільною річчю та спільне користування цим транспортним засобом є неможливим, вважає, що є підстави для стягнення на свою користь відповідної грошової компенсації та припинення його частки у цьому майні.

Враховуючи вищезазначене, ОСОБА_1 просив стягнути із ОСОБА_2 на свою користь 129914 грн. грошової компенсації за належну йому 1/2 частку у цьому автомобілі.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 6 жовтня 2022 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

На обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що у встановленому законом порядку набув право власності на частину спірного автомобіля. Постанова та акт державного виконавця про передачу йому цього майна є самостійною та достатньою підставою для набуття ним статусу власника Ѕ частини транспортного засобу, незалежно від того, чи здійснена відповідна реєстрація Ѕ частки цього автомобіля у територіальному органі МВС України.

Вважає, що при вирішенні спору суд ототожнив поняття « набуття права власності на автомобіль» та « реєстрація автомобіля», адже реєстрації підлягає не право власності на транспортний засіб, а безпосередньо сам автомобіль.

За змістом положень цивільного законодавства право власності на транспортний засіб, який переданий набувачу згідно з актом державного виконавця виникає з моменту передачі, а фактично,- з моменту складання державним виконавцем відповідного акта.

Звертає увагу на ту обставину, що відсутність реєстрації транспортного засобу лише унеможливлює його експлуатацію. Однак, відсутність реєстрації не означає відсутність права власності.

Також вважає, що суд безпідставно послався на постанову Верховного Суду від 683/2694/16-ц.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали апеляційну скаргу. При цьому, позивач пояснив, що спірний автомобіль на даний час перебуває у його володінні, проте він не має можливості реалізувати своє право власності на Ѕ частину цього майна, оскільки між ним та ОСОБА_2 існує спір щодо користування цим автомобілем та остання заперечує правомірність набуття ним права власності на Ѕ частину цього транспортного засобу.

Представник ОСОБА_2 не визнала доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Частиною 2 статті 183 ЦК України визначено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим ( частина 2 статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

В судовому засіданні встановлено, що предметом спору у даній справі є автомобіль MAZDA-3, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 . Вказаний автомобіль придбано подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_3 під час шлюбу й право власності на цей транспортний засіб зареєстровано за дружиною.

Судом також встановлено, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області перебуває зведене виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_3 на користь юридичних та фізичних осіб коштів. ОСОБА_1 є стягувачем у даному виконавчому провадженні.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 20 травня 2015 року визначено, що частка боржника ОСОБА_3 у майні, зокрема, у транспортному засобі MAZDA-3, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , право власності на який набуте разом з його дружиною ОСОБА_2 за період шлюбу, становить Ѕ частина.

Долучений до матеріалів висновок про оцінку вказаного автомобіля свідчить про те, що ринкова вартість Ѕ його частини становить 129914 грн.

В межах зведеного виконавчого провадження належна боржнику ОСОБА_3 Ѕ частина вказаного автомобіля була передана на реалізацію шляхом проведення електронних торгів. Оскільки торги не відбулися, 17 грудня 2021 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень у Житомирській області винесено постанову про передачу ОСОБА_1 належної ОСОБА_3 Ѕ частини вказаного автомобіля в рахунок погашення боргу в сумі 64957 грн.

Цього ж дня старшим державним виконавцем складений акт про передачу майна в рахунок погашення боргу.

Відповідно до положень частини 9 статті 61 Закону України « Про виконавче провадження» майно передається стягувачу за ціною третього електронного аукціону або за фіксованою ціною. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно.

Згідно з вимогами пункту 7 Порядку державної реєстрації ( перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою КМУ від 7 вересня 1998 року №1388, власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники ( далі- власники) зобов`язані зареєструвати ( перереєструвати) транспортні засоби потягом десяти діб після придбання ( одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Підставою для здійснення такої реєстрації відповідно до пункту 8 цього Порядку, є, зокрема, постанова та акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, видані органом державної виконавчої служби або приватним виконавцем.

Як встановлено судом першої інстанції, позивачем не здійснено подальше оформлення права власності на набуту ним Ѕ частину спірного автомобіля, як це передбачено вищезазначеними положеннями законодавства, й завершальний етап оформлення цього права реєстрація Ѕ частини транспортного засобу, не була проведена.

Постанова та акт державного виконавця від 17 грудня 2021 року є чинними, отже позивач правомірно набув право власності на Ѕ частину вказаного автомобіля, проте, для того, що набуте ним майно могло бути предметом цивільно-правових відносин, необхідно виконати вимоги законодавства щодо належного оформлення такого права власності.

Після передачі ОСОБА_1 Ѕ частини цього майна відповідні зміни не були зареєстровані у встановленому законом порядку. На даний час транспортний засіб перебуває у володінні позивача, доказів того, що саме відповідачка користується транспортним засобом, суду не надано, як й не надано доказів того, що позивачем вчинені дії, спрямовані на досягнення згоди із ОСОБА_2 щодо спільного використання цього автомобіля.

Відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на той чи інший об`єкт.

Питання набуття права власності на транспортний засіб в залежності від того, чи була здійснена його державна реєстрація, неодноразово було предметом розгляду Верховного Суду.

Так, у постановах Верховного Суду від 13 лютого 2018 року у справі №910/11266/17 ( Касаційний господарський суд) та від 4 вересня 2019 року у справі №761/24050/17 ( Касаційний цивільний суд) зроблено висновок про те, що видане за результатами проведення реєстраційних дій свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу лише підтверджує проведення реєстраційної процедури та внесення до Єдиного державного реєстру МВС відомостей про транспортний засіб і його власника, проте як самостійний документ право власності у особи не породжує. Наслідком порушення Порядку державної реєстрації( перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою КМУ від 7 вересня 1998 року №1388, є покладення на порушників відповідальності, встановленої законом ( пункт 5), а не позбавлення права власності на придбаний особою транспортний засіб.

Однак, у своїй постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі №683/2694/16-ц, дійшов висновку про те, що передача спірного автомобіля у власність іншій особі не була оформлена у встановленому законом порядку й сам по собі договір купівлі-продажу, вчинений у простій письмовій формі, без реального зняття з реєстрації, перереєстрації транспортного засобу у порядку, передбаченому постановою КМУ від 7 вересня 1998 року №1388 , не породжує правових наслідків у вигляді переходу права власності від продавця до покупця.

Отже, Верховний Суд вказав на необхідність дотримання процедури оформлення реєстрації переходу права власності на автомобіль у встановленому законом порядку.

Вказана постанова була врахована судом першої інстанції, який дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову. При цьому, та обставина, що у справі, яка була предметом касаційного перегляду, позивач обгрунтував позовні вимоги тим, що уклав з відповідачем договір купівлі-продажу автомобіля у простій письмовій формі, не свідчить про те, що у разі набуття права власності на транспортний засіб на підставі постанови та акта виконавця про передачу майна стягувачу, останній звільняється від обов`язку здійснити подальше оформлення свого права власності.

Таким чином, відсутні підстави для скасування рішення суду.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 адвокат Нестерчук С.С., звернулася до суду із заявою про відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 15000 грн. Разом із заявою подано копію договору про надання правничої допомоги від 9 грудня 2022 року та розрахунок гонорару адвоката.

Частиною 9 статті 83 ЦПК України передбачено, що копії доказів ( крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання ( надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним.

Оскільки представник ОСОБА_2 не надала підтвердження надсилання (надання) таких доказів позивачеві та його представнику, зазначені докази не можуть бути взяті до уваги судом.

Керуючись ст. ст. 259,268,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 6 жовтня 2022 року, - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: