Справа № 346/3383/21
Провадження № 22-ц/4808/1269/22
Головуючий у 1 інстанції Калинюк О. П.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківс ький апеляційний суд у складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів Василишин Л.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Шандалович В.В.,

з участю особи, яка подала апеляційну скаргу в інтересах відповідачки ОСОБА_1 , адвоката Дикуна І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом виконувача обов"язків керівника Коломийської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Коломийської міської ради до ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, Державного акту на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки з незаконного володіння, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Дикуна Ігоря Васильовича на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Калинюк О.П. 20 вересня 2022 року в м. Коломия Івано-Франківської області, повний текст якого виготовлено 03 жовтня 2022 року,

в с т а н о в и в :

У липні 2021 року виконувач обов"язків керівника Коломийської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Коломийської міської ради подав позов до ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, Державного акту на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки з незаконного володіння.

В обгрунтування своїх вимог позивач зазначає, що рішенням П`ядицької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області (далі - П`ядицька сільська рада) від 20.01.2006 року ОСОБА_1 (на той час прізвище « ОСОБА_3 ») надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, призначеної для будівництва та обслуговування житлових будинків (так в документі) та господарських споруд, що в с.П`ядики Коломийського району Івано-Франківської області.

Рішенням цієї сільської ради від 24.11.2006 року затверджено вказаний проект та передано відповідачу у приватну власність земельну ділянку площею 0,3813 га, у тому числі для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,2363 га, за кадастровим номером :01:004:0060, та земельну ділянку площею 0,1450 га, призначену для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: 010040061.

На підставі цього рішення на ім`я ОСОБА_2 26 грудня 2006 року видано два Державні акти на право власності на вказані земельні ділянки.

Відповідно до рішення Коломийської міської ради Івано-Франківської області від 28.11.2007 року №860-22/2007 відповідачем отримано в оренду земельну ділянку площею 800 кв.м., призначену для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 .

Рішенням цієї міської ради від 25.02.2009 року №1887-37/2009 вказану земельну ділянку безоплатно передано ОСОБА_4 у власність та 11.06.2009 року видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №988463, в якому площа цієї ділянки вказана як 0,0800 га, що еквівалентне 800 кв.м.

Однак, передача ОСОБА_4 у приватну власність вказаної земельної ділянки площею 0,0800га на території Коломийської міської ради Івано-Франківської області проведена з порушенням вимог та норм чинного земельного законодавства.

Так, відповідачка, достеменно знаючи, що вона вже використала своє право безоплатної приватизації земельної ділянки вказаного цільового призначення, під час отримання у приватну власність вище названої земельної ділянки на території П`ядицької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області, не повідомила Коломийську міську раду про факт такого використання свого права.

Крім того, відповідачка, знаючи, що у грудні 2006 року їй видано вказані два Державні акти на право власності на земельну ділянку, подала до Коломийської міської ради довідку Коломийського управління Держгеокадастру від 06.09.2006 року про те, що за її прізвищем в книгах реєстрації державних актів та договорів оренди в м.Коломия записи відсутні.

Таким чином, відповідачка ввела в оману Коломийську міську раду, яка, приймаючи рішення від 25.02.2009 року про передачу у приватну власність останній вказаної спірної земельної ділянки, розраховувала на добросовісність відповідачки.

Просили визнати незаконним та скасувати вказане рішення сесії Коломийської міської ради № 1887-37/2009 від 25.02.2009 року, скасувати зазначений Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ 988463, виданий 11.06.2009 року на земельну ділянку площею 0,0800га,кадастровий номер :01:007:0040, та витребувати цю земельну ділянку з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Коломийської міської ради Івано-Франківської області (а.с.1-15).

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20 вересня 2022 року позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано пункт 16 рішення сесії Коломийської міської ради Івано-Франківської області № 1887-37/2009 від 25.02.2009 року «Про припинення права користування та передачу земельних ділянок у власність» щодо передачі у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 800 кв.м. по АДРЕСА_1 ), призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Визнано недійним Державний акт серії ЯЖ 988463, виданий 11.06.2009 року на підставі вказаного рішення Коломийської міської ради Івано-Франківської області ОСОБА_4 на право власності на земельну ділянку площею 0,0800 га по АДРЕСА_1 , призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: :01:007:0040. Витребувано у ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0800 га, розташовану по по АДРЕСА_1 , призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: :01:007:0040. В решті позовних вимог відмовлено в зв`язку з їх безпідставністю. Стягнуто з ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 6810 грн (а.с.113-119).

Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_2 адвокат Дикун Ігор Васильович подав апеляційну скаргу, у якій посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи.

Вказує, що судом залишено поза увагою клопотання з письмовими доказами, подане 06 червня 2022 року, які вказували, що ? будинковолодіння, що розміщене за адресою АДРЕСА_2 було подаровано ОСОБА_2 -21 травня 2005 року, внаслідок чого вона набула власності і на земельну ділянку, на якій розміщена вказана частина будинковолодіння. У зв`язку з наведеним П`ядицькою сільською радою винесено рішення 20 січня 2006 року. Оскільки будинковолодіння було в аварійному стані, його знесено згідно акту від 04.09.2006 року. Після цього було прийнято рішення сільською радою про затвердження проекту відведення та передачу земель у приватну власність від 24.11.2006 року; рішення від 21.11.2006 року про надання дозволу на будівництво житлового будинку. Після побудови видано свідоцтво про право власності на новозбудований будинок за адресою АДРЕСА_2 та витяг про державну реєстрацію від 2011 року.

Тобто має місце слідування земельної ділянки за об`єктом нерухомості, який розміщений на ній, тому ОСОБА_1 мала право на здійснення приватизації в 2009 році в м.Коломия.

Наведені докази були вже надані в Коломийську прокуратуру при розгляді справи, позов по якій залишений Коломийським міськрайонним судом без розгляду в 2020 році в зв`язку з неявкою позивача (прокуратури, справа 346/1443/20). Однак, подаючи повторно позов до ОСОБА_2 . Коломийська окружна прокуратура приховала від суду посилання на дані докази, оскільки вони вказували на необґрунтованість заявленого позову.

Суд в оскаржуваному рішенні не навів аргументи Коломийської міської ради, викладені в письмових доводах щодо цього цивільного спору, адже в них було фактично вказано на безпідставність дій прокуратури по зверненню з позовом.

Також, представником відповідача ОСОБА_1 усно заявлялось клопотання про застосування строків позовної давності звернення з даним позовом до суду, однак воно було проігноровано, що є істотним порушенням при розгляді справи.

Слід звернути увагу на дві дати, з часу початку яких слід обчислювати перебіг позовної давності. Першу дату, відповідно до ст.257 ЦК України, слід обчислювати відповідно до заявленої позовної вимоги, а саме з дати видачі державного акту від 11.06.2009 року (останнім місяцем звернення до суду з позовом був червень 2012 року). Другу дату, відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, слід обчислювати з часу коли особа могла довідатись про особу, яка нібито порушила чиєсь право. Як випливає з позову строк позовної давності відраховувати з дати початку функціонування Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, адже функціонування цього Реєстру є базисом на основі якого прокуратура могла встановити порушення в земельній сфері, тобто з дати 26 жовтня 2011 року (в такому разі останнім місяцем звернення до суду з позовом був жовтень 2014 року). Однак цивільного позову зі сторони позивача до відповідача у вказані дати подано не було.

З огляду на викладене, позивачем пропущено строк позовної давності, у межах якого він може звернутися до суду з вимогою про захист цивільного права або інтересу і у позовній заяві не ставиться питання щодо поновлення строку позовної давності.

Просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову (а.с.126-129).

Керівник Коломийської окружної прокуратури подав відзив на апеляційну скаргу. Вказує, що початок перебігу строку позовної давності для позивача в даній справі необхідно розраховувати саме з моменту отримання Коломийською міською радою інформації (листа) Коломийської місцевої прокуратури 02 березня 2020 року. Просить рішення суду залишити без змін (а.с.150-155).

У судове засідання не з`явилися представники Коломийської окружної прокуратури в та Коломийської міської ради про причини неявки не повідомили, хоча про день місце та час розгляду справи повідомлені належним чином шляхом направлення рекомендованої кореспонденції.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому колегія суддів розглянула справу у відсутності представників Коломийської окружної прокуратури в та Коломийської міської ради.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення особи, яка подала апеляційну скаргу в інтересах відповідачки ОСОБА_1 , адвоката Дикуна І.В., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає її частково обґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з положень ст. ст. 19, 116, 118, 121, 152 Земельного кодексу України, встановивши, що пункт16 рішення сесії Коломийської міської ради № 1887-37/2009 від 25.02.2009 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» прийнятий з порушенням вищевказаних вимог законодавства, то у відповідності до ст.21 ЦК України ст. 152 ЗК України саме цей пункт рішення підлягає визнанню недійсним та скасуванню. Оскільки на підставі п.16 вказаного рішення 11.06.2009 року відповідачці видано вищевказаний Державний акт серії ЯЖ №988463 на право власності на спірну земельну ділянку, то цей правовстановлюючий документ слід також визнати недійсним та скасувати.

З таким висновком апеляційний суд не погоджується з огляду на наступне.

Встановлено, що 24 листопада 2006 року рішенням П`ядицької сільської ради № 88-4/2006 від 24.11.2006 року затверджено розроблений на замовлення відповідачки проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано у приватну власність останній земельну ділянку площею 0,3813 га, у тому числі 0,2363 га - для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, та площею 0,1450 га - для ведення особистого селянського господарства (а.с.19).

26 грудня 2006 року на ім`я ОСОБА_4 видано два Державні акти серії ЯД №840018 та серії ЯД №840015 на право власності на вказані земельні ділянки відповідно, кадастрові номери цих ділянок: :01:004:0060 та :01:004:0061 відповідно (а.с.32-35).

На підставі рішення Коломийської міської ради від 28.11.2007 року №860-22/2007 відповідачем отримано в оренду земельну ділянку площею 800 кв.м., призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 (а.с.17).

Відповідно до п.15 оспорюваного рішення Коломийської міської ради від 25.02.2009 № 1887-37/2009 припинено право користування відповідачкою вказаною земельною ділянкою та розірвано договір оренди цієї ділянки від 15.04.2008 року.

В пункті 16 даного рішення зазначено про передачу у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 800 кв.м. по АДРЕСА_1 ), призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а.с.17).

11 червня 2009 року ОСОБА_4 видано Державний акт серії ЯЖ №988463 на право власності на вказану ділянку площею 0,0800 га, кадастровий номер: :01:007:0040 (а.с.30-32).

Зі змісту листа заступника керівника Коломийської місцевої прокуратури №09.33-01/67-762Вих-20 від 02.03.2020 року Коломийською місцевою прокуратурою встановлено факт подвійної безоплатної приватизації земельних ділянок ОСОБА_4 (а.с.20).

Згідно відповіді заступнику керівника Коломийської місцевої прокуратури від 20.10.2020 року Коломийська міська рада не вбачає законних підстав щодо подання позовної заяви про скасування оспорюваного державного акту на право власності на земельну ділянку та повернення її до земель запасу міської ради (а.с.40)

Встановлено, що у в ході розгляду справи судом першої інстанції представником відповідача заявлено клопотання про застосування строку позовної давності.

Частиною другою ст. 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересів.

Одним з таких органів є прокуратура, на яку п. ст. 121 Конституції України покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Строк позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20.09.2011 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос"проти Росії"; пункт 51 рішення від 22.10.1996 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Аналізуючи відповідність обставин справи та дій державних органів відповідно до Конвенції, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 20.10.2011 у справі "Рисовський проти України" (заява №29979/04) підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування", який передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб.

Прорахунки або помилки державних органів повинні слугувати на користь потерпілих, насамперед у разі, якщо це не впливає на інші приватні інтереси. Іншими словами, тягар ризику будь-якої помилки, зробленої державною владою, має нести держава, і помилки не повинні виправлятися за рахунок відповідної особи.

Також Європейський суд з прав людини зазначив, що повноваження державних органів з перегляду власних рішень, включаючи випадки виявлення помилки, які не обмежено жодними часовими рамками, мають суттєвий негативний вплив на юридичну визначеність у сфері особистих прав і цивільних правовідносин, що шкодить принципу "належного урядування" та вимозі "законності", закріпленим у статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Європейський суд з прав людини у справі "Dacia S.R.L." проти Молдови" від 18.03.2008 (Dacia S.R.L. v. Moldova,заява N 3052/04) встановив, що припис Цивільного кодексу Молдови, згідно з яким позовна давність не поширювалася на позови державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння інших організацій чи громадян сам по собі суперечить статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки у справі не було надано жодних аргументів на обґрунтування, чому державні організації у цих випадках мають бути звільнені від обов`язку додержуватися установлених строків давності, котрі б в аналогічних ситуаціях перешкодили розгляду позовів, поданих приватними особами чи компаніями. Це, на думку Європейського суду з прав людини, потенційно може призводити до руйнування багатьох усталених правовідносин і надає дискримінаційну перевагу державі без будь-якої переконливої підстави (§ 76). Європейський суд з прав людини констатував, що зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або повинні були б стати остаточними, якби строк позовної давності було застосовано без дискримінації на користь держави, є несумісним із принципом правової визначеності (§ 77).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення ст. 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

ЦК України не встановлює вимог щодо форми заяви про застосування наслідків спливу позовної давності. Така заява може бути викладена у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання (письмового чи усного), що відповідає вимогам цивільного процесуального законодавства, згідно з якими учасники справи мають право заявляти клопотання, а також давати усні і письмові пояснення суду.

Подібний правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 27 лютого 2019 року у справі № 521/4606/16-ц.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, та про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень ст. 12, 81 ЦПК України. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Аналіз ст. 256, 261 ЦК України дає підстави для висновку, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому, як у випадку пред`явлення позов у самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

На віндикаційні позови держави (в особі уповноважених органів) поширюється загальна позовна давність, що узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду у пункті 60 постанови від 17.10.2018 у справі № 362/44/17, у пункті 65 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16.

У спірних правовідносинах суб`єктом прав є саме держава, а не її конкретний орган, тому зміна уповноваженого органу щодо розпорядження спірною земельною ділянкою і здійснення контролю за нею внаслідок внесення змін до чинного законодавства України не змінює порядку перебігу позовної давності.

Таким чином, визначаючи початок перебігу позовної давності у цьому спорі, слід враховувати, коли про порушене право довідалася або могла довідатися саме держава в особі уповноваженого органу.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до статті 56 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб, мають процесуальні права та обов`язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду.

Отже, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Оскільки держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, яку покликані підтримувати норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Так, оспорюване рішення міської ради прийнято у 2009 році, у цьому ж році видано державний акт про право власності.

Прокурор звернувся з даним позовом до суду 21.07.2021, як убачається з першого аркуша позовної заяви, тобто майже через 12 років з моменту прийняття оспорюваного рішення міської ради.

Представник відповідача просив застосувати строки позовної давності ( в усній формі) та залишити позовну заяву без задоволення.

Прокурор стверджує, що початок перебігу строку позовної давності для позивача в даній позовній заяві слід обчислювати саме з моменту отримання Коломийською міською радою листа Коломийської місцевої прокуратури 02 березня 2020 року, отже строк позовної давності не пропущено.

Відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14.10.2014 року виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Таким чином, прокуратура не позбавлена права звернення до органів державної влади задля отримання інформації та копій необхідних документів у разі не здійснення органом державної влади своїх повноважень щодо захисту законних інтересів держави.

Прокурором не доведено, що ним вчинялись заходи задля отримання інформації (надсилались відповідні запити, призначались перевірки тощо) але ці заходи не дали результатів з незалежних від прокурора причин.

Постановою КМУ №1141 від 26.10.2011 року «Про затвердження Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» затверджено Порядок ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За таких обставин прокурор мав об`єктивну та законодавчо визначену можливість довідатися про існування рішення Коломийської міської ради №1887-37/2009 від 25.02.2009 року та передачу у власність відповідачці земельної ділянки, з моменту функціонування Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, тобто з дати 26.10.2011 року (останнім місяцем звернення до суду з позовом був жовтень 2014 року) відповідно.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5 ст. 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності.

Посилання прокурора на те, що Коломийською місцевою прокуратурою, з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді, у лютому 2020 року, вивчався стан дотримання чинного земельного законодавства (відомості про кримінальне провадження №0000915 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05.09.2019 року) перебіг строку позовної давності почався з 02.03.2020, тобто з наступного дня після отримання інформації про незаконне отримання відповідачкою у власність земельної ділянки, не приймаються судом, оскільки прокурор міг довідатися про порушення прав територіальної громади з дня функціонування Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, враховуючи, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові, суд вважає, що у задоволенні позову виконувача обов"язків керівника Коломийської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Коломийської міської ради до ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, Державного акта на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки з незаконного володіння необхідно відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Дикуна Ігоря Васильовича задовольнити.

Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20 вересня 2022 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову виконувача обов"язків керівника Коломийської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Коломийської міської ради до ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, Державного акту на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки з незаконного володіння.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: І.О. Максюта

Л.В. Василишин

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 16 грудня 2022 року.