ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2593/22 Справа № 204/3368/21 Категорія 27 Суддя у 1-й інстанції - Приваліхіна А. І. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Петешенкової М.Ю

суддів: Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м. Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк

на заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2021 року

у цивільній справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 16 січня 2006 року ОСОБА_1 звернулася до банку з метою отримання споживчого кредиту, у зв`язку з чим підписала заяву № DNH4КР9300097, яка разом із запропонованими банком Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та нею кредитний договір за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 2 469,88 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік, на суму залишку заборгованості за кредитом, строком 12 місяців з кінцевим терміном повернення кредиту до 16 січня 2007 року.

На виконання взятих на себе зобов`язань банк надав ОСОБА_1 грошові кошти відповідно до умов кредитного договору.

ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 09 квітня 2021 року утворилась заборгованість у розмірі 19 344,25 грн., з яких: 1 918,12 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 17 426,13 грн. - заборгованість по процентам за користуванням кредитом, яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2021 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк»відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження наявної у відповідача заборгованості за тілом кредиту та нарахованими процентами за користування кредитними коштами, тому відсутні підстави для задоволення позову.

Не погодившись з рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк»звернулося з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не оцінив усіх фактичних обставин справи та доводів позивача щодо наявності заборгованості та її розміру, неповно та не всебічно з`ясував обставини справи. Також судом залишено поза увагою той факт, що відповідач визнав укладення кредитного договору та погодився з його умовами, вчинивши дії спрямовані на його виконання, зокрема, на погашення заборгованості, тому наявні підстави для задоволення позову.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду, з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 16 січня 2006 року відповідачем було підписано заяву № DNH4КР9300097, яка разом із запропонованими банком Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає кредитно-заставний договір.

На підставі вказаного договору позивачем надано строковий кредит у розмірі 2 469,88 грн. на споживчі цілі, строком на 12 місяців, тобто по 16 січня 2007 року, із сплатою щомісячних платежів у розмірі 235,26 грн. та процентів за користування кредитом у розмірі 2,09 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту.

На підтвердження позову банком представлено розрахунок заборгованості за кредитним договором, згідно якого заборгованість станом на 09 квітня 2021 року складає 19 344,25 грн., з яких: 1 918,12 грн. заборгованість за тілом кредиту, 17 426,13 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження наявної у відповідача заборгованості за тілом кредиту та нарахованими процентами за користування кредитними коштами.

Погодитись з такими висновками суду першої інстанції не можна, з огляду на наступне.

Звертаючись з позовом до суду, банк як на підставу своїх вимог посилався на наявний в матеріалах справи договір № DNH4КР9300097 від 16 січня 2006 року та просив стягнути заборгованість, яка утворилася за цим договором.

За положеннями ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість по процентам нарахованим за користування кредитом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 (провадження №12-142гс19) зазначено, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду вже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Водночас суд враховує, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Як вбачається із умов кредитного договору № DNH4КР9300097 від 16 січня 2006 року сторони погодили, що банк надає позичальнику строковий кредит у розмірі 2 469,88 грн на строк 12 місяців, дата останнього погашення заборгованості має бути не пізніше 16 січня 2007 року. Разом із цим, банк просить стягнути нараховану заборгованість за користування кредитом, зокрема по процентам станом на 09 квітня 2021 року.

З приведеного банком розрахунку за договором вбачається, що загальний розмір заборгованості за процентами становить 17 426,13 грн. та нараховувався за період з 02 лютого 2006 року по 09 квітня 2021 року.

Водночас, з урахуванням домовленості сторін, оскільки строк кредитного договору та дата останнього погашення заборгованості визначено до 16 січня 2007 року, починаючи з 01 лютого 2007 року припинилося право банку нараховувати передбачені договором проценти за кредитом, що відповідає правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року.

Отже, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом, нарахованих саме за період з 02 лютого 2006 року по 01 лютого 2007 року та складає 628,01 грн.

Розмір заборгованості за процентами в сумі 628,01 грн. відповідає розрахунку банку, наданого суду та не спростовується наявними в матеріалах справи доказами.

Позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за процентами, нарахованих після 17 січня 2007 року не ґрунтуються на умовах договору та нормах законах, а отже, не підлягають задоволенню.

Як встановлено судом першої інстанції ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання строкового споживчого кредиту у зв`язку з чим підписала заяву № DNH4КР9300097 від 16 січня 2006 року (а.с. 5).

За умовами вищевказаного договору строк його дії становить 12 місяців, тобто до 16 січня 2007 року.

Відповідно до вищевказаного договору ОСОБА_1 16 січня 2006 року були надані кредитні кошти у розмірі 2 469,88 грн., що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості за договором № DNH4КР9300097 від 16 січня 2006 року, який відповідач не спростував (а.с. 7).

Відповідно до наданого розрахунку заборгованості, враховуючи термін дії договору, який становить 12 місяців, то станом на 16 січня2007 року, утворилась заборгованість за тілом кредиту у розмірі 1 918,12 грн.

За таких підстав, враховуючи, що підставою позову слугувала наявність заборгованості по договору № DNH4КР9300097 від 16 січня 2006 року, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 1 918,12 грн.

На викладене вище суд першої інстанції уваги не звернув, помилково встановив, що вимоги банку про стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентів за користування кредитом є необґрунтованими у повному обсязі, не взяв до уваги, що сторони письмово погодили умови щодо сплати процентів та їх розмір, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення вимог.

За положеннями ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд апеляційної інстанцій дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції, слід змінити розподіл судових витрат, стягнути із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» витрати зі сплати судового збору, понесені у зв`язку із розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій пропорційно розміру задоволених позовних вимог (13%) у розмірі 737,75 грн. (2270 грн. + 3405 грн.) х 13%).

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () заборгованість за кредитним договором № DNH4КР9300097 від 16 січня 2006 року у розмірі 1 918,12 грн., проценти за користування кредитом у розмірі 628,01 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 737,75 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова