Справа № 296/753/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" грудня 2022 р. м.Житомир

Корольовський районний суд міста Житомира в складі:

головуючого судді Адамовича О.Й.,

за участю секретаря судового засідання Світко Т.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Кирильчук І.В.,

представника відповідача адвоката Ліневича М.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Корольовського районного суду м. Житомира з позовом, в якому просить визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 транспортний засіб - автомобіль марки SEAT реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2011 року випуску, поділити спільне майно подружжя (вказаний вище автомобіль) та в порядку поділу стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості її 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на вказаний транспортний засіб в сумі 130840,15 грн. Крім того, просить припинити за позивачем ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на транспортний засіб- автомобіль марки SEAT реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2011 року випуску, а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, в тому числі витрати на виготовлення звіту №21-01/22 від 21.01.2022 року про оцінку майна, та витрати на професійну правничу допомогу.

Позовна заява обґрунтована тим, що позивач та відповідач перебувають у зареєстрованому шлюбі з 25.06.2002 року. У період шлюбу 06.09.2019 ними був придбаний автомобіль марки SEAT, 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , який було зареєстровано за відповідачем. Таким чином, автомобіль є спільною сумісною власністю позивача та відповідача. Починаючи з 2021 року позивач та відповідач припинили вести спільне господарство, шлюбні відносини між ними припинено, у кожного з них окремий бюджет та окреме сімейне життя. На даний час автомобіль перебуває у користуванні відповідача, тому позивач і звернулася до суду з даною позовною заявою.

Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира від 14.04.2022 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін.

У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги.

Представник позивача адвокат Кирильчук І.В. заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити. Звернула увагу, що визначення вартості майна було здійснено оцінювачем, а не експертом. Після оголошення перерви подала до суду письмову заяву в якій просить розгляд справи проводити за відсутності представника та позивача, позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі (а.с.120).

Представник відповідача адвокат Ліневич М.Т. в судовому засіданні не заперечив обставин набуття спірного майна під час шлюбу, і що вказаний транспортний засіб слід вважати об`єктом спільної сумісної власності подружжя, однак просив відмовити у задоволенні позову, оскільки експертний висновок про вартість автомобіля складений з порушенням норм ЦПК України, а саме без попередження експерта про кримінальну відповідальність, тому такий висновок є неналежним доказом. Після оголошення перерви подав до суду письмову заяву в якій просить розгляд судового засідання 13.12.2022 року проводити без участі представника відповідача.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 25.06.2002 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 (а. с. 14).

06.09.2019 подружжям був придбаний автомобіль марки SEAT, 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , автомобіль було зареєстровано за відповідачем, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 (а.с.16).

Згідно експертного висновку №21-01/22 від 21 січня 2022 року, ринкова вартість КТЗ автомобіля: марки - SEAT, модель ALTEA, тип загальний легковий-загальний хетчбек-В, VIN- НОМЕР_4 , дизель, об`єм двигуна 1598, реєстраційний номер НОМЕР_1 , колір чорний, 2011 року випуску, на дату оцінки становить 261680,30 грн. (а.с.17-20).

За положенням ч.ч. 1, 2 ст. 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Сімейного кодексу України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

У статті 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 57 Сімейного кодексу України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За ч.6 ст.57 Сімейного кодексу України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте ним, нею за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Згідно з ч.7 ст.57 Сімейного кодексу України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів кошти, що належали одному із подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

За змістом статей 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17 (провадження N 14-325цс18).

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

Відповідач визнав обставини належності транспортного засобу на праві спільної сумісної власності подружжю, а отже суд виходячи із принципу презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу визнає, що автомобіль марки SEAT, 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 є спільним майном подружжя.

Відповідно до статті 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Тлумачення положень статті 71 Сімейного кодексу України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), у першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.

У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Отже, у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації і не потребує згоди іншої сторони.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц, від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц.

Звертаючись до суду, та виходячи з доведеності рівності часток у праві спільного майна подружжя, позивач просить стягнути з відповідача на її користь компенсацію в розмірі 130840,15 гривень, що становить вартість 1/2 частини автомобіля.

Як вказувалося вище, вартість автомобіля визначена згідно експертного висновку №21-01/21 від 21 січня 2022 року, який складений оцінювачем ФОП ОСОБА_4 , та на дату оцінки вартість автомобіля становить 261680,30 грн.

Разом з тим, представник відповідача в судовому засіданні вказав, що вказаний експертний висновок складений з порушенням норм ЦПК України та є недопустимим доказом, оскільки у ньому відсутнє попередження експерта про кримінальну відповідальність, при цьому послався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 року у справі №522/1029/18.

Щодо таких заперечень, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Призначення, порядок проведення та оформлення експертиз регулюється нормами ЦПК України, Законом України «Про судову експертизу», «Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень» тощо.

Натомість Закон України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» від 12 липня 2001 року № 2658-III (далі Закон № 2658-III) є законом, який визначає правові засади здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні, її державного та громадського регулювання, забезпечення створення системи незалежної оцінки майна з метою захисту законних інтересів держави та інших суб`єктів правовідносин у питаннях оцінки майна, майнових прав та використання її результатів.

Згідно ст. 3 Закону № 2658-III оцінка майна, майнових прав (далі - оцінка майна) - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону (далі - нормативно-правові акти з оцінки майна), і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності. У цьому Законі: майном, яке може оцінюватися, вважаються об`єкти в матеріальній формі, будівлі та споруди (включаючи їх невід`ємні частини), об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості, машини, обладнання, транспортні засоби тощо; паї, цінні папери; нематеріальні активи, у тому числі об`єкти права інтелектуальної власності; цілісні майнові комплекси всіх форм власності. Незалежною оцінкою майна вважається оцінка майна, що проведена суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання. Процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. У випадках самостійного проведення оцінки майна органом державної влади або органом місцевого самоврядування складається акт оцінки майна. Вимоги до звітів про оцінку майна та актів оцінки майна встановлюються відповідно до статті 12 цього Закону.

Частиною 1 та 4 статті 4 Закону № 2658-III встановлено, що професійна оціночна діяльність (далі - оціночна діяльність) - діяльність оцінювачів та суб`єктів оціночної діяльності, визнаних такими відповідно до положень цього Закону, яка полягає в організаційному, методичному та практичному забезпеченні проведення оцінки майна, розгляді та підготовці висновків щодо вартості майна. Оціночна діяльність може здійснюватися у таких формах, зокрема, консультаційна діяльність, яка полягає в наданні консультацій з оцінки майна суб`єктам оціночної діяльності, замовникам оцінки та (або) іншим особам в усній або письмовій формі.

Згідно ч. 1 ст. 9 Закону № 2658-III методичне регулювання оцінки майна здійснюється у відповідних нормативно-правових актах з оцінки майна: положеннях (національних стандартах) оцінки майна, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, методиках та інших нормативно-правових актах, які розробляються з урахуванням вимог положень (національних стандартів) і затверджуються Кабінетом Міністрів України або Фондом державного майна України.

Положеннями ч 1 ст. 10 Закону № 2658-III встановлено, що оцінка майна проводиться на підставі договору між суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання та замовником оцінки або на підставі ухвали суду про призначення відповідної експертизи щодо оцінки майна.

Відповідно до ст. 12 Закону № 2658-III звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності.

Вимоги до змісту звіту про оцінку майна, порядку його оформлення та рецензування встановлюються положеннями (національними стандартами) оцінки майна. Зміст звіту про оцінку майна повинен містити розділи, що розкривають зміст проведених процедур та використаної нормативно-правової бази з оцінки майна.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. (ст.77 ЦПК України).

Згідно ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України)

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із положеннями ч.1 та ч.5 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. (ч.1, ч.2 ст. 95 ЦПК України).

Відповідно до ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

Згідно ч. 1 ст. 103 КПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров`я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати (ст. 105 ЦПК України).

Згідно із положеннями ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз. Висновок експерта, складений за результатами експертизи, під час якої був повністю або частково знищений об`єкт експертизи, який є доказом у справі, або змінено його властивості, не замінює сам доказ та не є підставою для звільнення від обов`язку доказування. Висновок експерта, складений за результатами експертизи, під час якої був повністю або частково знищений об`єкт експертизи або змінено його властивості, до розгляду судом не приймається, крім випадків, коли особа, яка його подає, доведе можливість проведення додаткової та повторної експертизи з питань, досліджених у висновку експерта. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. За заявою учасника справи про наявність підстав для відводу експерта, який підготував висновок на замовлення іншої особи, такий висновок судом до розгляду не приймається, якщо суд визнає наявність таких підстав.

Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

З матеріалів справи вбачається, що фактично позивачем було подано до суду Звіт про оцінку майна, який містить висновок про вартість майна транспортного засобу. Таку оцінку було проведено відповідно до вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» та Постанови Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 року №1440 «Про затвердження Національного стандарту №1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав» оцінювачем суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_4 (сертифікат №52/20 суб`єкта оціночної діяльності від 03.02.2020 року виданий ОСОБА_4 (а.с.22); кваліфікаційне свідоцтво оцінювача МФ№84 від 05.04.2003 року видане ОСОБА_4 (а.с.23); посвідчення про підвищення кваліфікації оцінювача МФ№12077-ПК від 14.01.2021 року видане ОСОБА_4 (а.с.24); свідоцтво про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів №4303 видане ОСОБА_4 (а.с.25,26-27); витяг з реєстру платників єдиного податку ФОП ОСОБА_4 (а.с.28)).

Тому суд не бере до уваги заперечення представника відповідача про не відповідність такого висновку вимогам, які ставляться до висновку експерта згідно ст. 102 ЦПК України, зокрема , щодо попередження експерта про відповідальність за завідомо неправдивий висновок (ч.7 ст. 102 ЦПК України).

Суд не бере до уваги посилання на Постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 року у справі №522/1029/18 (п.65-п.71). В даній справі Великою Палатою Верховного Суду не було взято до уваги експертне дослідження, оскільки воно було проведене до набуття чинності змін до ЦПК України з 15.12.2017р., не містило попередження експерта про кримінальну відповідальність, та даних про підготовку такого висновку для подання до суду.

У даній справі хоча наданий позивачем документ має назву «Експертний висновок №21-01/22», однак за своєю суттю та нормативним обґрунтуванням є звітом про оцінку майна, який проведено суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання, а не судовим експертом.

Крім того погодившись, що висновок будівельно-технічного експертного дослідження є неналежним доказом Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що він був зроблений до внесення змін до ЦПК України, якими встановлено право надання учасниками справи висновку експерта складеного на їх замовлення, разом з позовною заявою.

Крім того, в даній справі оцінка майна містить посилання, що вона проведено з метою звернення до суду. Отже мають місце різні обставини справи.

У зв`язку з цим, суд не приймає до уваги твердження відповідача про недоведеність вартості автомобіля, оскільки в недотримання вимог ст.81 ЦПК України з боку відповідача не надано будь-яких доказів на спростування доказів наданих позивачем на підтвердження вартості транспортного засобу, а також з боку відповідача не заявлялось клопотання про призначення у даній справі судової автотоварознавчої експертизи для визначення вартості спірного майна, якщо відповідач не погоджувався з такою вартістю.

Враховуючи викладені обставини, беручи до уваги досліджені судом письмові докази, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними і підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивача про стягнення витрат на виготовлення звіту №21-01/22 від 21 січня 2021 року «Про оцінку майна» в розмірі 1100,00 грн., суд зазначає наступне.

Частиною 6 статті 139 ЦПК України, встановлено, що розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Вбачається, що відшкодуванню підлягають лише витрати на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, а не оцінки майна, тому у стягнення витрат на виготовлення звіту слід відмовити.

При вирішенні питання про відшкодування позивачеві понесених витрат на професійну правничу допомогу в загальній сумі 20000,00 грн. суд виходить з такого.

Згідно із ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, підлягає доказуванню в суді.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження або інший розрахунковий документ). При цьому, матеріали справи повинні містити докази на підтвердження виконаних об`ємів робіт, їх кількості та видів.

Окрім того, витрати на правничу допомогу відшкодовуються лише в тому випадку, якщо така допомога реально надавалася в справі тими особами, які одержали за це плату, та їх сплата підтверджується відповідними фінансово-розрахунковими документами.

Згідно ч. 3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

В матеріалах справи наявна лише копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та копія посвідчення адвоката України Примака Валентина Михайловича (а.с.55)

Однак позивачем на підтвердження понесених нею витрат на професійну правничу допомогу жодних доказів, з перелічених вище, не надано. Позов підписано позивачем, а участь в судовому засіданні брав інший адвокат, якого було залучено під час розгляду справи по суті і будь-яких витрат за надану ним правничу допомогу не заявлялося.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що у задоволенні заяви позивача в частині відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу слід відмовити.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України та виходячи з предмету спору, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 2616,80 грн. за подання позовної заяви.

Разом з тим, суд звертає увагу позивача, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотання особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі в разі: зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Оскільки позивачкою при поданні позовної заяви було внесено судовий збір в більшому розмірі, ніж встановлено законом, позивач має право звернутися до суду з клопотанням про повернення надмірно сплаченої суми судового збору.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 77, 78, 81, 141, 259, 265, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 транспортний засіб - автомобіль марки - SEAT, модель ALTEA, тип легковий - загальний хет бек -В, VIN- НОМЕР_4 , дизель, об`єм двигуна 1598, реєстраційний номер НОМЕР_1 , колір чорний, 2011 року випуску.

В порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості належної їй 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на транспортний засіб автомобіль марки - SEAT, модель ALTEA, тип легковий - загальний хет бек -В, VIN- НОМЕР_4 , дизель, об`єм двигуна 1598, реєстраційний номер НОМЕР_1 , колір чорний, 2011 року випуску, в розмірі 130840 (сто тридцять тисяч вісімсот сорок) грн. 15 коп.

Припинити за ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на транспортний засіб автомобіль марки - SEAT, модель ALTEA, тип легковий - загальний хет бек -В, VIN- НОМЕР_4 , дизель, об`єм двигуна 1598, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в сумі 2616,80 грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Корольовський районний суд м. Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 .

Головуючий суддя О. Й. Адамович

Дата складання повного тексту рішення: 19.12.2022.