РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2022 року

м. Рівне

Справа № 570/4795/20

Провадження № 22-ц/4815/334/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Шимківа С.С., Ковальчук Н.М.,

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Дацюк Світлана Георгіївна,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційні скарги ОСОБА_1 , представника ОСОБА_3 - адвоката Воронюк К.Ю. та ОСОБА_2 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 12 жовтня 2021 року, ухвалене в складі судді Гнатущенко Ю.В., повний текст якого складено 22 жовтня 2021 року у справі № 570/4795/20,

в с т а н о в и в :

У листопаді 20208 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Дацюк Світлана Георгіївна про визначення розміру частки у праві спільної сумісної власності та виділі частки із спільної сумісної власності майна.

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_5 , якому на момент смерті належало 57,33% будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 будинку, а саме: по 21,33% належить відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Земельна ділянка з кадастровим номером :06:040:0665, на якій знаходиться будинок із надвірними будівлями, не була розділена між його батьком та відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а тому перебуває у спільній сумісній власності.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 16 червня 2020 року у справі № 570/2102/19 позивачу виділено зі спільної часткової власності у власність в натурі 57,33% будинку з надвірними будівлями. Щодо виділення в натурі частини ділянки в розмірі 57,33% - судом відмовлено, оскільки позивач не звертався з вимогою про своє право на земельну ділянку після смерті батька, а тому позовні вимоги про виділення йому, відповідно до частки у праві власності на будинок, частини земельної ділянки в натурі, яка є у спільній сумісній власності інших осіб, є передчасними».

Постановою приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Дацюк С.Г. від 06.04.2018 р. відмовлено позивачу та відповідачу ОСОБА_4 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку ділянки з підстав, визначених у ч.2 ст.370 ЦК України.

02.11.2020 р. позивач звернувся до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з листами щодо розподілу ділянки із варіантом №3 Висновку експерта №191021/1_ЗО судової інженерно-технічної експертизи, однак відповіді не отримав. За наведеного, позивач позбавлений можливості вирішити питання оформлення спадщини у вигляді 57,33% частини ділянки в позасудовому порядку.

У квітні 2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визначення розміру частки у праві спільної спільної сумісної власності.

На обґрунтування вимог за зустрічним позовом зазначили, що згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 від 16.01.2016 р. земельна ділянка із кадастровим номером :06:040:0665 цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 . Спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 прийняли його сини ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Покликаються на ч.1 ст.317, ч.ч. 1,2 ст.355, ч.1 ст.368, ч.2 ст. 370, 372 ЦК України; ч.1 ст.86, ч.ч.2,5 ст.89 ЗК України, які встановлюють презумпцію рівності часток співвласників.

Просять суд визначити, що розмір частки ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку із кадастровим номером :06:040:0665 становить 1/3.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 12 жовтня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визначення розміру частки у праві спільної сумісної власності та виділі частки із спільної сумісної власності майна - за первісним позовом задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право у спільній сумісній власності на земельну ділянку з кадастровим номером :06:040:0665, яка перебуває у спільній сумісній власності.

Визнано розмір частки ОСОБА_1 у спільній власності на земельну ділянку з кадастровим номером :06:040:0665 у розмірі 57,33%.

У задоволенні решти вимог за первісним позовом ОСОБА_1 відмовлено.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визначення розміру частки співвласників у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :06:040:0665 по 1/3, відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 судовий збір у розмірі по 560 грн. 53 коп. з кожного.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач за первісним позовом ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати в частині відмови у виділенні в натурі у власність частку із спільної власності земельної ділянки з кадастровим номером :06:040:0665 відповідно до варіанту №3 висновку експерта № 191021/1_30 судової інженерно-технічної експертизи щодо визначення варіантів виділу в натурі нерухомого майна, складеного 30.10.2019 р. судовим експертом Зібером О.В. із одночасним припиненням спільної сумісної власності; виділенні зі спільної часткової власності у власність в натурі надвірні будівлі та споруди, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , згідно Висновку експерта №191021/1_ЗО судової інженерно-технічної експертизи щодо визначення варіантів виділу в натурі нерухомого майна від 30.10.2019 р., а саме: 57,33% Погріб літ. (пг/а); 50% Сарай літ (В); Вбиральня літ. (У); 57,33 Огорожі літ. (№1) та ухвалити в цій частині нове рішення яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Зазначає, що відмовляючи у виділенні в натурі надвірних будівель та земельної ділянки, суд виходив із того, що рішенням Рівненського апеляційного суду від 16 червня 2020 року справа № 570/2102/19 виділено мені в натурі будинок, до складу якого входять і надвірні споруди і будівлі. При цьому, 22 червня 2021 року Рівненський апеляційний суд в ухвалі про відмову у роз`ясненні судового рішення справа № 570/2102/19 зазначив, що позовна заява не містила окремої позовної вимоги щодо вирішення надвірних споруд і будівель, а тому суд вирішував питання виключно по житловому будинку.

Окрім того, не погоджуючись з означеним рішенням суду, позивачі за зустрічним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати в частині визнання за ОСОБА_1 права у спільній сумісній власності на земельну ділянку з кадастровим номером :06:040:0665, яка перебуває у спільній сумісній власності; визначення розміру частки ОСОБА_1 у спільній власності на земельну ділянку у розмірі 57,33%; відмови у задоволені зустрічного позову та ухвалити нове рішення, яким в задоволені первісного позову відмовити в повному обсязі, а зустрічний позов задовольнити.

Покликаються на ст. 1225 ЦК України, в разі смерті співвласника майна, що перебуває в спільній сумісній власності, частки кожного з співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визнання частки спадкодавця.

Зазначають, що ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Вказують, що свідоцтво про право на спадщину за законом № ННВ 336848 від 14.03.2018 р. та договір дарування № ННК 696059 від 04.09.2018 року стосуються лише будинку, а не земельної ділянки. Відтак, у ОСОБА_1 відсутнє право вимоги визначення розміру частки даної земельної ділянки.

Вважають, що рішення суду про визначення частки у розмірі 57,33 % для ОСОБА_1 суперечать ст. 370 ЦК України та ст. 89 ЗК України.

У відзиві на апеляційну ОСОБА_3 заперечує доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судове рішення відповідає.

Установлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 є співвласниками будинковолодіння АДРЕСА_1 .

Постановою Рівненського апеляційного суду від 24.01.2019 р. у справі № 570/901/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку встановлено, що покійному батькові позивача ОСОБА_5 за життя належали на праві власності: 0,5733 житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 та належні до нього господарські будівлі і споруди, відповідно до договору дарування від 14 травня 2002 року у розмірі 36/100 майна та згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом, за яким йому та його рідним брату та сестрі відповідачам по справі належить по 1/3 частині спадкового майна, при чому спадщина складається з 64/100 частини садиби (по) 0,2133 від цілої частки); земельна ділянка площею 0,095 га для обслуговування вказаного житлового будинку, з кадастровим номером :040:0665 згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно індексний № 51714822 від 16 січня 2016 року (спільна сумісна власність на трьох осіб).

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

15 березня 2018 року позивач ОСОБА_1 та його рідний брат ОСОБА_4 оформили право на спадщину за законом після смерті їх батька на 0,36 частки житлового будинку по договору дарування та 0,2133 згідно свідоцтва про право на спадщину (по 1/2 кожному).

06 квітня 2018 року постановою приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Дацюк С. Г. позивачу та його рідному брату ОСОБА_6 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на частку земельної ділянки у зв`язку з відсутністю виділеної в натурі частки.

04 вересня 2018 року ОСОБА_4 подарував свою частку будинку позивачу, що підтверджується відповідним договором дарування.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 є власником 0,5733 частин житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями відповідних документів наявних в справі.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 16.06.2020 р. у справі №570/2102/19, провадження №22-ц/4815/728/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту користування, виділ співвласнику у натурі частки із житлового будинку з надвірними будівлями, що є у спільній частковій власності, виділення в натурі частки земельної ділянки позов задоволено частково. Виділено позивачу ОСОБА_1 зі спільної часткової власності у власність в натурі 57,33% житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 84,9 кв.м., житловою площею 60,5 кв.м., шляхом визнання за ним права власності на належну йому частку житлового будинку з надвірними будівлями згідно з Висновком №182 від 14.01.2019 р. щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна, та позначені на схемі поділу синім кольором у Висновку експерта № 191021/1_ЗО судової інженерно-технічної експертизи щодо визначення варіантів виділу в натурі нерухомого майна від 30.10.2019 р. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У відповідності до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до частини першої статті 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

Відповідно до положень статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною першою статті 1226 ЦК України передбачено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Згідно з статтею 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Положеннями частини другої статті 370 ЦК України та частини другої статті 372 ЦК України визначено правило, згідно з яким у разі поділу майна, що перебуває у спільній сумісній власності, чи виділу частки з нього, вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

На підставі частини першої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою вищевказаної статті визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, законодавцем визначено принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Тобто особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду має право на відповідну частину земельної ділянки на тих самих умовах, на яких воно належало попередньому власникові або користувачу, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Такого висновку щодо застосування зазначених норм матеріального права у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилався на те, що за життя його батьку ОСОБА_5 належало на праві власності 57,33% частини домоволодіння АДРЕСА_1 та така сама частина земельної ділянки, що знаходитися за цією ж адресою. Після смерті батька він став власником 57,33% частин домоволодіння, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину на частину земельної ділянки за цією ж адресою йому було відмовлено з посиланням на відсутність визначення розміру частки, яка належала померлому спадкодавцю.

Установлено, що спір щодо часток у праві власності на домоволодіння відсутній, що сторонами не заперечується.

Вирішуючи спір, що виник між сторонами, враховуючи, що позивач за первісним позовам, у зв`язку з невизначеністю часток спадкодавця, позбавлений можливості реалізувати своє право на оформлення спадщини у вставленому законом порядку, суд першої інстанції правильно визначив розмір його частки у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку пропорційно до розміру належної йому частки у праві власності на житловий будинок у розмірі 57,33%.

Враховуючи вищевикладене, місцевим судом правомірно відмовлено у задоволені зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Крім того, колегія суддів також погоджується з відмовою в задоволені позовних вимог в частині вимог щодо виділення в натурі частки із спільної власності земельної ділянки у розмірі 57,33%, оскільки виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, можливий лише за умови, якщо співвласники оформили право власності (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 344/8200/14-ц (провадження № 14-302цс19)).

Доказів набуття ОСОБА_1 права власності на визначену частку земельної ділянки у спадковому майні матеріали справи не містять, відтак вимоги є передчасними.

Щодо позовних вимог про виділення ОСОБА_1 зі спільної часткової власності у власність в натурі, надвірні будівлі та споруди, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , згідно Висновку експерта №191021/1_ЗО судової інженерно-технічної експертизи щодо визначення варіантів виділу в натурі нерухомого майна від 30.10.2019 р., а саме: 57,33% Погріб літ. (пг/а); 50% Сарай літ (В); Вбиральня літ. (У); 57,33 Огорожі літ. (№1) судом першої інстанції відмовлено правомірно, з огляду на те, що такі вимоги були предметом розгляду у справі №570/2102/19 і додаткового правового обгрунтування не потребують. Вказані об`єкти були виділені позивачу у складі житлового будинку згідно вищевказаного експертного висновку та відповідно увійшли до загальної частки, виділеної позивачу згідно рішення апеляційної інстанції у розмірі 57,33%.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про те, що до правовідносин щодо права власності на спірну земельну ділянку підлягають застосуванню положення частини другої статті 372 ЦК України щодо рівності часток співвласників у праві спільної власності на них, є помилковим, що узгоджується з правовими висновками наведеними в постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 642/3950/17.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зводяться виключно до неправильного тлумачення норм матеріального права, які на думку заявників спростовують висновок суду попередньої інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявників та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків місцевого суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційних скаргах, не спростовують висновків суду та за своїм змістом є фактично тотожними зі змістом заявлених позовним вимог.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , представника ОСОБА_3 - адвоката Воронюк К.Ю. та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 12 жовтня 2021 року залишити без зміни.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави 1095 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 1095 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 26 травня 2022 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Шимків С.С.

Ковальчук Н.М.