Провадження № 2/752/308/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12.01.2022 року Голосіївський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді - Колдіної О.О.

з участю секретаря - Потапенко Д.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну праву за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Альфа-Банк», Державного підприємства «СЕТАМ», приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Шмідт Катерини Валеріївни, третя особа без самостійних вимог: Житлово-будівельний кооператив «Молодіжний-6», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович, третя особа з самостійними вимогами ОСОБА_3 про визнання права власності, визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, визнання недійсними електронних торгів, визнання недійсним протоколу проведення електронних торгів, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Житлово-будівельний кооператив «Молодіжний-6» про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя, за позовом третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання права власності та звільнення майна з під арешту,

в с т а н о в и в:

позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання його особистою приватною власністю квартири АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.09.1978 р. до 19.02.2008 р.

В 1981 р. ОСОБА_2 отримавши ордер на право зайняття квартири АДРЕСА_1 стала членом ЖБК «Молодіжний -6».

Оскільки у подружжя спільних коштів не було позивач зазначає, що сплатив власними коштами пайовий внесок в розмірі 7000 гривень.

24.12.2004 р. на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення на ім`я ОСОБА_2 було видано Свідоцтво про право власності.

Позивач зазначає, що після розірвання шлюбу з відповідачкою у нього виникли проблеми щодо розпорядження квартирою і в липні 2018 року ОСОБА_2 почала перешкоджати в користуванні майном та заявила про намір продати квартиру без його згоди.

В вересні 2018 р. позивач звернувся до відповідача з вимогою про реєстрацію права власності на частину квартиру, однак остання відмовила.

Оскільки пайовий внесок був сплачений за особисті кошти позивач на підставі положень ст. 57 СК України просить визнати спірну квартиру його особистою власністю.

31.10.2018 р. на підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва відкрито провадження справі. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Відповідачу встановлено строк для подання відзиву.

05.03.2019 р. до суду звернулась ОСОБА_3 з заявою про залучення її до участі у справі в якості третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору та подала позовну заяву, звернувшись з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на кв. АДРЕСА_1 , звільнення майна з під арешту, що накладений на підставі ухвали суду № 2/752/6476/18.

Вимоги ОСОБА_3 обґрунтовані тим, що спірна квартира була реалізована ДП «СЕТАМ», як предмет іпотеки, в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» та Законом України «Про іпотеку. Вона визнана переможцем даних торгів. Звернувшись до нотаріуса, їй стало відомо про те, що 05.11.2018 р. на квартиру АДРЕСА_1 накладено арешт у справі № 752/22351/18, провадження №2/752/6476/18. Реалізація предмета іпотеки відбулась у визначений законом спосіб, а наявне обтяження перешкоджає оформити право власності на придбане майно.

07.05.2019 р. ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа: ЖБК «Молодіжний-6» про визнання квартири АДРЕСА_1 спільною власністю подружжя на визнання за кожним із сторін права власності на Ѕ частину спірної квартири.

Вимоги за зустрічним позовом обґрунтовані тим, що сторони перебували у шлюбі, який розірваний 19.02.2008 р.

За час шлюбу вона отримала ордер на право зайняття квартири АДРЕСА_1 та набула членства в ЖБК «Молодіжний-6». Кошти на сплату пайового внеску були подаровані ОСОБА_1 її батьками, про що він написав розписку. Однак зазначені кошти витрачені в інтересах сім`ї. Оскільки позивач за зустрічним позовом була членом кооперативу та вона займалась оформленням права власності, однак майно придбано у шлюбі вона просить визнати його спільним майном подружжя з визначенням частки кожного.

07.05.2019 р. відповідачем за первісним позовом подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого остання просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову, оскільки подаровані її батьками позивачу кошти були використані на придбання квартири в інтересах сім`ї, а отже дане майно є спільною власністю подружжя.

21.08.2019 р. до участі у справі залучено третю особу без самостійних вимог - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», вирішено питання про залучення до участі у справі в якості третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_3 , прийнято в провадження позов третьої особи з самостійними вимогами, прийнято в провадження зустрічний позов.

09.01.2020 р. позивач за первісним позовом подав заяву про зміну предмету позову, відповідно до якої просив:

- визнати його особистою приватною власністю квартиру АДРЕСА_1 ;

- визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 20609, вчинений 25.09.2017 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським Володимиром Анатолійовичем, про звернення стягнення на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсними електронні торги, проведені 29.11.2018 р. державним підприємством «СЕТАМ» з продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_2 ;

- визнати недійсним протокол № 372868 проведення електронних торгів від 29.11.2018 р. та Акт від 12.12.2018 р. про реалізацію предмета іпотеки, складений приватним виконавцем виконавчого округу м.Києва Шмідт Катериною Валеріївною щодо продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_2 .

Дані вимоги позивач обґрунтовує тим, що з позову третьої особи з самостійними вимогами йому стало відомо про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , як на предмет іпотеки, шляхом вчинення виконавчого напису та подальшу реалізації спірної квартири на електронних торгах. Однак, позивач зазначає на порушення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. норм Закону України «Про іпотеку» та Закону України «Про нотаріат», оскільки на момент вчинення виконавчого напису стягувачем не було надано підтвердження про вручення боржнику повідомлення про порушення зобов`язання і намір звернути стягнення на предмет іпотеки. Крім того, на час вчинення виконавчого напису діяли положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». В подальшому приватним виконавцем виконавчого округу м.Києва Шмідт К.В. не дотримано вимог Закону України «Про виконавче провадження» та порушені положення Договору іпотеки, який передбачав право реалізації предмета іпотеки з прилюдних, а не електронних торгів. А також приватним виконавцем не здійснено перевірки наявності прав на спірне майно у інших осіб, що призвело до порушень прав позивача.

10.01.2020 р. третя особа з самостійними вимогами ОСОБА_3 подає письмові заперечення з приводу заяви про зміну предмету позову та зустрічного позову, відповідно до яких остання вважає, що договір дарування грошових коштів викликає сумніви в його достовірності. На думку третьої особи, ОСОБА_2 в порушення вимог Закону України «Про іпотеку» не повідомила Банк про права третіх осіб на дане майно, а тому повинна розуміти наслідки таких дій. Після звернення стягнення на предмет іпотеки всі права будь-яких інших осіб припинились.

24.09.2020 р. судом до участі у справі залучено правонаступника ПАТ «Укрсоцбанк» - АТ «Альфа-Банк».

12.03.2021 р. суд закрив підготовче провадження.

17.06.2021 р. АТ «Альфа-Банк» подані письмові пояснення з приводу заявлених позовних вимог за первісним позовом, відповідно до яких Банк зазначає про дотримання вимог чинного законодавства при вчиненні виконавчого напису. Крім того, представник відповідача зазначив на те, що положення Закону України «Про мораторій» не поширюються на дані правовідносини, оскільки відповідно до Додаткової угоди від 18.10.2012 р. була змінена валюта кредитування на гривню, а також просив застосувати положення ст.267 ЦК України до вимог про поділ майна подружжя.

01.07.2021 р. суд повернувся до стадії підготовчого провадження для вирішення питання про долучення письмових доказів та залучення до участі у справі в якості співвідповідачів ДП «СЕТАМ» та приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Шмідт К.В.

10.09.2021 р. суд вирішив питання про закриття підготовчого провадження.

В ході судового розгляду представник позивача підтримав позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі, просив суд позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та заяві про зміну предмету позову.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, подавши заяву про розгляд справи у її відсутність.

Представник відповідача - АТ «Альфа -Банк» в судове засідання не з`явився подавши письмові пояснення та заяву про застосування судом наслідків пропуску позивачем строків позовної давності для звернення до суду з вимогами про поділ майна подружжя.

Третя особа з самостійними вимогами - ОСОБА_3 підтримала заявлені нею вимоги, у задоволенні первісного та зустрічного позову просила відмовити, з підстав, викладених в письмових запереченнях.

Представник ДП «СЕТАМ», приватний виконавець Шмідт К.В., представник ЖБК «Молодіний-6», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А. в судове засідання не з`явились, про місце і час судового розгляду повідомлялись належним чином.

Вислухавши представника позивача та третю особу, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, зареєстрованому Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Московського району м.Києва, про що складено актовий запис № 1805, що підтверджується копією Свідоцтва про укладення шлюбу.

19.02.2008 р. зазначений шлюб було розірвано, про що видано Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м.Києві Свідоцтво та складено актовий запис № 76.

Як встановлено судом, 20.01.1982 р. ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 8000 карбованців, відповідно до укладеного Договору дарування, укладеного між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

Зазначені кошти ОСОБА_1 зобов`язався витратити на сплату пайового внеску для придбання квартири АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що з 23.11.1981 р. ОСОБА_2 зарахована членом ЖБК «Молодіжний-6».

Відповідно до довідки, що видана ЖБК «Молодіжний-6» сума пайового внеску за квартиру АДРЕСА_1 в розмірі 7472,73 крб. була сплачена 10.10.1992 р.

24.12.2004 р. Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на ім`я ОСОБА_2 було видано Свідоцтво про право власності на кв. АДРЕСА_1 .

11.07.2008 р. на підставі Іпотечного договору № 02-10/2899,посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., з подальшими змінами та доповненнями, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «Укрсоцбанк», квартира АДРЕСА_1 була передана в іпотеку ПАТ «Укрсоцбанк» з метою забезпечення зобов`язань ОСОБА_6 за Кредитним договором № 10-29/7893 від 11.07.2008 р.

25.09.2017 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. вчинено виконавчий напис № 20609 про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 з метою задоволення вимог Кредитора за період з 23.10.2014 року по 24.05.2017 р. в розмірі тіла кредиту 1074882,86 гривень та нарахованих відсотків в розмірі 411734,66 гривень.

29.11.2018 р. Державним підприємством «СЕТАМ» проведено електронні торги з реалізації предмета іпотеки - двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується протоколом проведення електронних торгів № 372868.

Переможцем торгів є ОСОБА_3 .

12.12.2018 р. приватним виконавцем виконавчого округу м.Києва Шмідт К.В. складено Акт про реалізацію предмета іпотеки у ВП № 57361393 з примусового виконання виконавчого напису № 20609, виданого 25.09.2017 приватним виконавцем Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 .

Як встановлено в ході судового розгляду кв. АДРЕСА_1 була придбана в період шлюбу, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Згідно з ст.70 Сімейного кодексу України та ст.372 Цивільного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, частки майна є рівними.

Згідно з ст.71 Сімейного кодексу України, майно, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пп. 23, 24 своєї постанови від 21 грудня 2007 N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

В силу положень ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму ст.60 СК та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначена позиція висловлена в Постанові ВСУ від 7 вересня 2016 року м.Київ №6-801цс16.

Позивач, звертаючись до суду, посилається на те, що кошти за пайовий внесок були сплачені ним за рахунок власник коштів.

Матеріали справи містять Договір дарування від 20.01.1982 р., який був досліджений судом, укладений між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 про передачу в дар 7000 крб. та розписку, відповідно до якої ОСОБА_1 зобов`язався витратити зазначені кошти на сплату пайового внеску.

Такі обставини не оспорюються ОСОБА_2 і достовірність наданих доказів не спростована сторонами.

Сам факт реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 не спростовує факту набуття її за особисті кошти ОСОБА_1 , отриманих в дар.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання кв. АДРЕСА_1 його особистою власністю, з огляду на що вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 не підлягають задоволенню.

ОСОБА_3 та представник АТ «Альфа-Банк» просили застосувати до вимог позивача положення ст.267 ЦК України в зв`язку з пропуском строку звернення до суду з даними вимогами, оскільки шлюб сторін був розірваний в 2008 р., позивач зареєстрований в спірній квартирі і міг знати про передачу її в іпотеку Банку.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Положеннями ч.1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч. 3. ч. 4 ст. 267 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення ЄСПЛ від 20 грудня 2007 року за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

Обставини щодо обізнаності ОСОБА_1 з можливим порушенням його прав на кв. АДРЕСА_1 до 2018 р. не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, оскільки як вбачається зі змісту Договору іпотеки ОСОБА_2 , укладаючи такий договір, не повідомила Банк на наявність прав третіх осіб на квартиру і ОСОБА_1 свою згоду на його укладення не надавав.

Факт реєстрації в спірній квартирі не може свідчити про наявність у ОСОБА_1 інформації щодо укладення ОСОБА_2 . Договору іпотеки.

Враховуючи зазначені обставини, суд не вбачає підстав для застосування положень ст.267 ЦК України.

Стаття 575 ЦК України встановлює, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Згідно зі статтею 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з положеннями ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотеко держатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення.

Відповідно до п.п.4.2, 4.5 та 4.7 Іпотечного договору, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «Укрсоцбанк», у разі порушення зобов`язань Іпотекодержатель має права звернення стягнення на предмет іпотеки, у т.ч. шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса.

У разі звернення стягнення на предмет Іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса, реалізація предмета Іпотеки відбувається шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Порядок та підстави вчинення виконавчих написів регламентовано Законом України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5.

Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.

Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Пунктом 3 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України в редакції, чинній на час вчинення виконавчого напису, визначено умови вчинення виконавчого напису. Так, відповідно до вказаних норм нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

Якщо для вимоги, за якою вчиняється виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис вчиняється у межах цього строку.

Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу.

Згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, у відповідній редакції нотаріально посвідчені угоди, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно.

Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

При цьому, належними доказами, які можуть підтверджувати наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлювати розмір зазначеної заборгованості, можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації, оформлені у відповідності до норм статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Такими документами, зокрема, можуть бути меморіальний ордер про видачу готівки, банківські виписки по рахунку.

З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотнього. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Такий висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 05 липня 2017 року № 6-887цс17 та постанові Верховного Суду у справі № 207/1587/16 від 19 вересня 2018 року (провадження № 14-12559св18).

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами, наданими нотаріусу для вчинення виконавчого напису, що стягувач не надав нотаріусу первинних документів, що підтверджують розмір заборгованості, доказів направлення іпотекодавцю досудової вимоги, яка вручена боржнику за правилами, встановленими умовами договору, оскільки дані докази містять лише відомості про направлення, однак відсутні відомості про вручення або ж відомості відділення зв`язку одержувача, що не відповідає умовам договору.

Крім того, як вбачається зі змісту виконавчого напису розрахунок заборгованості проведений Банком за період з 23.10.2014 р. по 24.05.2017 р. Однак, відповідно до розрахунку заборгованості така заборгованість нарахована з 20.11.2012 р. (а.с. 87 т.2), тобто стягувачем було обраховано заборгованість за кредитним договором більше ніж за три роки.

Виходячи із вищевикладеного, виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом Чуловським В.А. з порушенням вимог статті 88 Закону України «Про нотаріат» та Глави 16 розділу ІІ Порядку, а отже вимоги позивача про визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 20609, вчинений 25.09.2017 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським Володимиром Анатолійовичем, про звернення стягнення на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_1 є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

При вирішенні спору позивач просив застосувати положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» щодо заборони звернення стягнення на майно, що передано в іпотеку в забезпечення виконання зобов`язань за Кредитними договорами, кредит за якими видавався в іноземній валюті.

07 червня 2014 року набув чинності Закон «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з підпунктом 1 пункту 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: воно використовується як місце постійного проживання, у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Установлений даним Законом України мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).

Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Однак, Додатковою угодою від 18.10.2012 р. до Кредитного договору, укладеного між ОСОБА_6 та ПАТ «Укрсоцбанк» змінено валюту кредитування з доларів США на гривню, а тому заборони, передбачені відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не розповсюджуються на дані правовідносини.

Вимоги позивача за первісним позовом про визнання недійсними електронних торгів, проведених 29.11.2018 р. державним підприємством «СЕТАМ» з продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_2 та визнання недійсними протоколу № 372868 проведення електронних торгів від 29.11.2018 р. та Акту від 12.12.2018 р. про реалізацію предмета іпотеки, складений приватним виконавцем виконавчого округу м.Києва Шмідт Катериною Валеріївною щодо продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_2 підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Спірна квартира була реалізована шляхом продажу на електронних торгах, проведених ДП «Сетам» за заявою приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Шмідт К.В.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

В силу положень ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно з статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, тобто, дії осіб, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1, п.2 ч.2 ст.16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду по захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Електронні торги - продаж майна за принципом аукціону засобами системи електронних торгів через Веб-сайт, за яким його власником стає учасник, який під час торгів запропонував за нього найвищу ціну.

Проведення електронних торгів регламентується Порядком реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2831/5.

Під час проведення торгів продавець та учасники торгів у встановленому законом порядку певними діями (ціновими пропозиціями) визначають переможця торгів та ціну продажу майна, в результаті чого переможець торгів набуває право на придбання об`єкту. Результатом проведення торгів є визначення покупця - переможця аукціону та завершення процедури торгів шляхом підписання протоколу. Факт затвердження протоколу торгів має юридичне значення в аспекті виникнення підстав для подальшої сплати коштів за придбане майно, оформлення органом виконавчої служби відповідного акта та видачі покупцеві свідоцтва про придбання майна. При цьому оформлення окремого договору купівлі-продажу майна законом не передбачено.

Частиною 4 ст. 656 ЦК України передбачено, що до договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

Таким чином, за своєю правовою природою процедура реалізації майна на торгах шляхом складання акта проведення прилюдних торів, з урахуванням передбачених законодавством особливостей їх проведення, відноситься до договірних відносин купівлі-продажу майна.

Отже, враховуючи те, що відчуження майна з торгів відноситься до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватись недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, які встановлені частинами 1-3 та 6 ст. 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 цього Кодексу).

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Підстави недійсності правочину встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК України.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

При вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити чи мало місце порушення вимог порядку їх проведення та інших норм законодавства при проведенні електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів.

Оскільки судом встановлено недотримання стягувачем положень Іпотечного договору при зверненні стягнення на предмет іпотеки, а також недотримання вимог Закону України «Про нотаріат» при вчиненні виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , не можна вважати законною подальшу реалізацію такого майна шляхом продажу на електронних торгах, що є, в свою чергу, порядком звернення стягнення на предмет іпотеки, установленого Договором іпотеки.

Вимоги ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на кв. АДРЕСА_1 , звільнення майна з під арешту, що накладений на підставі ухвали суду № 2/752/6476/18 не підлягають задоволенню в зв`язку з встановленням судом підстав для визнання електронних торгів недійсними, проведених 29.11.2018 р. державним підприємством «СЕТАМ» з продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_2 .

Крім того, вимоги про звільнення спірної квартири з під арешту не є належним способом захисту, оскільки такий арешт накладений відповідно до ухвали Голосіївського районного суду м.Києва від 31.10.2018 р. в межах розгляду даної справи з метою забезпечення в подальшому виконання рішення суду, а тому питання про зняття такого арешту повинно вирішуватись в порядку положень ст.158 ЦПК України.

Суд не може прийняти до уваги посилання представника АТ «Альфа-Банк» на наявність зловживань з боку позивача та відповідача ОСОБА_2 при розподілі майна, що впливає на права Кредитора щодо стягнення заборгованості за Кредитним договором, який забезпечений обтяженням спірного майна, оскільки, в даному випадку Кредитор не позбавлений можливості захистити своє право шляхом стягнення заборгованості з позичальника та звернення стягнення на майно позичальника, однак фізичні особи, права яких можуть бути порушені у разі неправомірного відчуження майна, позбавлені у іншій спосіб захистити своє право.

В даному випадку повинні бути враховані та захищенні права всіх осіб, які заявляють свої вимоги на спірну квартиру.

Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141 ЦПК України та вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 судові витрати понесені ОСОБА_1 при зверненні до суду з вимогами про визнання майна особистою приватною власністю.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 77, 78, 81, 259, 261, 265, 273, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Альфа-Банк», Державного підприємства «СЕТАМ», приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Шмідт Катерини Валеріївни, третя особа без самостійних вимог: Житлово-будівельний кооператив «Молодіжний-6», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович, третя особа з самостійними вимогами ОСОБА_3 про визнання права власності, визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, визнання недійсними електронних торгів, визнання недійсним протоколу проведення електронних торгів задовольнити.

Визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 20609, вчинений 25.09.2017 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським Володимиром Анатолійовичем, про звернення стягнення на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_1 .

Визнати недійсними електронні торги, проведені 29.11.2018 р. державним підприємством «СЕТАМ» з продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_2 .

Визнати недійсним протокол № 372868 проведення електронних торгів від 29.11.2018 р. та Акт від 12.12.2018 р. про реалізацію предмета іпотеки, складений приватним виконавцем виконавчого округу м.Києва Шмідт Катериною Валеріївною щодо продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_2 .

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 кваритиру АДРЕСА_1 площею 45.20 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ), Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (м.Київ, вул.Велика Васильківська, 100, ЄДРПУО 23494714), Державного підприємства «СЕТАМ» (м.Київ, вул.Стрілецька, 4-б, ЄДРПОУ 3995850), приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Шмідт Катерини Валеріївни (м.Київ, вул.Стрітенська, буд. 13, оф.2) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 ) судові витрати в розмірі 5638 гривень 40 копійок.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Житлово-будівельний кооператив «Молодіжний-6» про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя відмовити.

У задоволенні позову третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання права власності та звільнення майна з під арешту відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя