КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1237/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 29 червня 2021 року (суддя Грегуль О.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: державний нотаріус П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Щербенко Ольга Володимирівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бессараб Олена Володимирівна про визнання заповіту недійсним,

встановив:

у вересні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним заповіту, складеного ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 , посвідчений 1 червня 2012 року нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Щербенко О.В.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_3 , про що Деснянським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві складено актовий запис за № 609. Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшла квартира АДРЕСА_1 , яку його батьки придбали під час перебування у зареєстрованому шлюбі.

Позивач стверджував, що після розлучення у 1985 році батьки усно дійшли згоди, що в квартирі залишається жити батько, але після його смерті квартиру має успадкувати він - його син. Окрім нього, спадкоємцем першої черги за законом є його сестра - ОСОБА_5 .

Позивач стверджував, що ОСОБА_3 зловживав алкогольними напоями та з 2009 року йому діагностували онкологічне захворювання - меланома шкіри. В 2011 році батько переніс інфаркт міокарда та згодом ішемічний інсульт, що призвело до порушення мови та часткової втрати пам`яті. Внаслідок тяжкої та довготривалої хвороби ОСОБА_3 мав стійкий розлад здоров`я (постійні запаморочення, зміна настрою, провали в пам`яті, неадекватна поведінка). Він постійно лікувався та вживав ліки, які впливали на його поведінку, він погано говорив. Всі ці роки він постійно надавав грошові кошти на лікування батька, неодноразово говорив з батьком про те, що квартиру, в якій проживав батько, має успадкувати він та ОСОБА_2 .

Позивач зазначав, що після смерті батька ОСОБА_2 просила його до

поминальних «40 днів» не звертатися до нотаріуса з приводу спадкування, однак він 26 червня 2018 року звернувся до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори про відкриття спадкової справи та дізнався, що спадкова справа уже заведена за заявою ОСОБА_2 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бессараб О.В. , після чого він також звернувся до приватного нотаріуса Бессараб О.В. із заявою про прийняття спадщини.

Позивач посилався на те, що під час ознайомлення з матеріалами спадкової справи, йому стало відомо, що батько розпорядився своїм майном, склавши у 2012 році заповіт, який був посвідчений 1 червня 2012 року нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Щербенко О.В., згідно якого усе своє майно заповів відповідачу ОСОБА_5 .

Позивач вважав, що зареєстрований заповіт ОСОБА_3 не відповідає чинному законодавству, оскільки заповідач перебував у такому стані, що не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, тому складений ним заповіт в такому стані слід визнати недійсним, так як це не відповідало його дійсній волі.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 29 червня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Позивач посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права, оскільки суд безпідставно відмовив представнику позивача у задоволенні клопотання від 29 червня 2021 року про витребування з Київського міського клінічного онкологічного центру, Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №3», Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги оригіналів медичних карт ОСОБА_3 , необхідних для проведення посмертної судово-психіатричної експертизи.

Позивач стверджує, що в нього відсутні оригінали вказаних документів, оскільки вони містять інформацію про стан здоров`я ОСОБА_3 , а тому є медичною таємницею та можуть бути надані експерту не інакше ніж на виконання рішення суду.

Також позивач вважає, що без проведення посмертної судово-психіатричної експертизи суд прийшов до необґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Треті особи, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги, направили до апеляційного суду листи про розгляд справи у їх відсутність (с.с.15, 54, т.3).

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника - адвоката Щербини Л.А., які підтримали доводи апеляційної скарги, пояснення відповідача та її представника - адвоката Соляника Д.П., які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що сторони є дітьми ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

1 червня 2012 року ОСОБА_3 склав заповіт, яким все своє майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що за законом він матиме права, заповів ОСОБА_4 . Заповіт посвідчений державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Щербенко О.В., зареєстрований у реєстрі за № 9-738.

У зв`язку із реєстрацією шлюбу 19 жовтня 2017 року ОСОБА_4 змінила прізвище на ОСОБА_6 .

24 травня 2018 року ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бессараб О.В. із заявою про прийняття спадщини ОСОБА_3 , у зв`язку із чим була заведена спадкова справа № 23/ 2018.

26 червня 2018 року із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бессараб О.В. звернувся ОСОБА_1 .

Спадковим майном є квартира АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 18 грудня 1996 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає наданим доказам та ґрунтується на нормах матеріального і процесуального права.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно зі статтями 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що заповіт ОСОБА_3 є недійсним, оскільки волевиявлення спадкодавця на час складання заповіту не було вільним, не відповідало його внутрішній волі, ОСОБА_3 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно з частинами першою, другою статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати,

місця його складання тощо).

Згідно з частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду: від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц, від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 та від 22 грудня 2021 року у справі № 350/792/20.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12).

Відповідно до статті 105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров`я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати.

Обов`язковість вимог статті 105 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні статті 77 ЦПК України.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 5 жовтня 2020 року задоволено клопотання представника позивача - адвоката Щербини Л.А. та призначено у справі посмертну судово-психіатричну експертизу, оплату якої було покладено на позивача ОСОБА_1

17 травня 2021 року експерта установа повернула матеріали справи до Деснянського районного суду міста Києва без проведення призначеної судом експертизи у зв`язку із несплатою позивачем рахунку за проведення експертизи.

Під час апеляційного розгляду позивач підтвердив, що отримував від суду лист про необхідність проведення оплати експертизи, однак вони з адвокатом вирішили не

проводити оплату експертизи, оскільки за усним повідомленням експерта експертиза не буде проведена, так як експертам не були надані оригінали медичних карток померлого ОСОБА_3 .

Разом з цим, матеріали справи таких доказів не містять, а листом від 24 лютого 2022 року Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків міністерства охорони здоров`я України», яка є правонаступником Державної установи «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України», якій було доручено судом проведення посмертної судово-психіатричної експертизи, було підтверджено, що призначена судом посмертна судово-психіатрична експертиза не була проведена саме у зв`язку із несплатою рахунку на проведення експертизи, що було обов`язком позивача на стадії судового розгляду.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції неповно встановив обставини справи та безпідставно відмовив у задоволенні клопотання представника позивача про витребування медичної документації та про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи повторно, колегія суддів вважає безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно ч. 5 ст. 83 ЦПК України, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Під час розгляду справи судом першої інстанції було задоволено клопотання позивача та призначалася посмертна судово-психіатрична експертиза, яка проведена не була з підстав відсутності її оплати ОСОБА_1 .

Крім того, ухвалою суду від 29 січня 2021 року витребовувалася медична документація з медичних установ.

При цьому, ні позивач, ні його представник - адвокат Щербина Л.А. не повідомили суду про неможливість надати оригінали медичних документів, а також про своє рішення не проводити оплату експертизи у зв`язку із ненаданням експертам оригіналів медичної документації на ім`я ОСОБА_3 .

У суді першої інстанції представником позивача - адвокатом Щербиною Л.А. повторно заявлялося клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 29 червня 2021 року у задоволенні клопотання було відмовлено, з підстав того, що справу було повернуто без виконання попередньо призначеної експертизи через несплату проведення вказаної експертизи.

Апеляційним судом відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача - адвоката Щербини Л.А. про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи з посиланням на ч. 3 ст. 367 ЦПК України.

Також колегія суддів вважає, що позивач та його представник недобросовісно користувалися своїми процесуальними правами.

Крім того, колегія суддів враховує, що відповідно до ст. 102 ЦПК України висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Відповідно до п. 1.8 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 № 53/5, підставою для проведення експертизи у цивільному, господарському

та адміністративному судочинствах є ухвала суду про призначення експертизи або договір з експертом чи експертною установою, укладений на замовлення учасника справи.

Відповідно до ст. 7-1 Закону України «Про судову експертизу» підставою проведення судової експертизи є відповідне судове рішення чи рішення органу досудового розслідування, або договір з експертом чи експертною установою - якщо експертиза проводиться на замовлення інших осіб.

Відповідно до ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

Таким чином, законодавством передбачена можливість проведення експертизи не тільки за ухвалою суду, а і на замовлення учасника справи.

Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

Виходячи з вищевикладеного, позивач та його представник не були позбавлені можливості звернутися до експертної установи для проведення посмертної судово-психіатричної експертизи, однак таким своїм право не скористалися, хоча, враховуючи тривалий розгляд справи судом, таку можливість мали.

Також позивач не навів інших доказів про тимчасову недієздатність його батька у момент складання спірного заповіту.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що при посвідченні оспорюваного заповіту його батько ОСОБА_3 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, та що у нього було відсутнє волевиявлення на вчинення спірного заповіту.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним, оскільки позивачем не надано доказів абсолютної неспроможності спадкодавця в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно застосовані норми матеріального права та не допущено порушень норм процесуального права, а відтак підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції не встановлено.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Деснянського районного суду міста Києва від 29 червня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 листопада 2022 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк