ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/2011/21 Номер провадження 22-ц/814/2209/22Головуючий у 1-й інстанції Бондарь В. А. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2022 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Обідіної О.І.,

суддів: Бутенко С.Б. Прядкіної О.В.,

за участю секретаря: Бродської В.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Долженко Оксани Миколаївни на рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 25 травня 2022 року, в складі судді Бондарь В.А., дата виготовлення повного тексту рішення не зазначена, по справі позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Виконавчий комітет Миргородської міської ради (як орган опіки та піклування) про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 перебувала з ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Миргородського міськрайонного суду було розірвано.

В шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народився спільний син ОСОБА_3 , який після розірвання шлюбу залишився проживати разом з нею.

Відповідач ОСОБА_2 після розірвання шлюбу не приділяє уваги малолітньому сину, лише одного разу брав дитину для спілкування, а потім взагалі перестав бачитися з ним, не цікавиться про стан здоров`я дитини, його досягнення або самопочуття. Матеріальної допомоги не надає, але є рішення суду про стягнення з відповідача аліментів. Відповідач не повідомляє про місце роботи та наявність доходів, ухиляється від побачень з сином, жодних намірів щодо спілкування з ним не висловлює, повністю самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків.

Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 25 травня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд виходив з їх необґрунтованості та відсутності достатніх правових підстав для застосування такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав.

Не погодившись з даним судовим рішенням, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Долженко О.М. оскаржила його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог.

Вказує, що судом невірно оцінені зібрані по справі докази, що призвело до помилково вирішення спору, Безпідставно не взято до уваги пояснення самого неповнолітнього сина ОСОБА_4 , який наполягав на позбавленні відповідача батьківських прав внаслідок його байдужого ставлення до нього та повного самоусунення від викання своїх батьківських обов`язків.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про наявність підстав для її задоволення.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. п. 3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданого 19.09.2006 року Автозаводським відділом реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького управління юстиції.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області було розірвано в червні 2009 року.

Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати з матір`ю.

Також, із відповідача стягуються аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , однак будь-якої матеріальної допомоги відповідачем не надається.

Обґрунтовуючи підстави звернення до суду про позбавлення батьківських прав, ОСОБА_1 вказувала, що після розірвання шлюбу колишній чоловік з дитиною не спілкується, фінансової допомоги не надає, участь у вихованні дитини не бере, повністю самоусунувся від виконання своїх обов`язків. Фактично в нього утворилась за новим місцем проживання інша сім`я, тому родинних зав`язків з сином він не підтримує, проявляючи повну байдужість до його життя.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до сина, в зв`язку з чим обмежився попередженням відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини.

Колегія суддів не може погодитися з вказаними висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до частини восьмої статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

При розгляді справ подібної категорії, Верховний Суд неодноразово вказував, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Так, при перегляді судових рішень про задоволення позову про позбавлення батьківських прав по справі № 459/3411/18 Верховний Суд роз`яснив, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

Також Верховний Суд зауважив, що сам по собі факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Матеріалами справи доводиться та не заперечується сторонами проживання дитини ОСОБА_5 із матір`ю з 2009 року, коли сину виповнилось три роки.

З вказаного часу ОСОБА_2 з сім`єю не проживає, зустрічей з сином не влаштовує.

З 2009 року на підставі судового рішення з ОСОБА_2 стягуються аліменти в розмірі ј частини всіх видів його заробітку (доходу) на утримання сина ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 .

Внаслідок постійного ухиленні від сплати аліментів станом на травень 2022 року заборгованість по них складає 167373 грн.

Як вбачається з розрахунку заборгованості зі сплати аліментів ВП 50502441 з 2016 року і по даний час боржником ОСОБА_2 аліменти взагалі не сплачувались, що призвело до утворення вищевказаної заборгованості.

У своєму відзиві на позовну заяву відповідач не заперечував факт не сплати аліментів та наявність заборгованості, пояснюючи це відсутністю в нього роботи після звільнення з органів МВС.

Крім того, він не заперечував щодо факту відсутні будь-яких зав`язків з сином, з яким тривалий час не спілкується та не приймає участі в його житті.

Пояснював, що з 2016 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, з якою має спільну дитину ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 . На даний час проживає в м. Києві та працевлаштований за контрактом.

Заперечує підстави позову та стверджує, що він не відмовляється від своїх батьківських обов`язків та має бажання їх і надалі сумлінно виконувати.

Також по справі встановлено, що позивач вдруге одружилась в 2014 році та проживає однією сім`єю з ОСОБА_8 , з яким у ОСОБА_9 склались добрі, взаємо довірливі відносини, про що він пояснив під час свого допиту в судовому засіданні.

Крім того, неповнолітній зазначив про своє відношення до батька та висловив бажання про позбавлення останнього батьківських прав, оскільки він його зрадив та жодного разу з ним не бачився та не цікавився його життям.

Відповідно до характеристики, наданої Миргородською загальноосвітньою школою № 3, ОСОБА_3 має середній рівень навчальних досягнень. Із класним керівником та педагогами співпрацює мама та вітчим хлопчика. ОСОБА_2 , рідний батько ОСОБА_4 , не відвідує батьківські збори та не цікавиться навчанням сина (а.с 80).

Згідно Акту обстеження умов проживання від 10.08.2021 року, наданого відділом Служби у справах дітей, ОСОБА_4 разом з мамою та вітчимом проживають у приватному будинку в с.Білики Миргородського району. В хлопчика є окрема облаштована кімната, зроблений сучасний ремонт. Батько ОСОБА_10 не проживає з родиною з 2008 року.

Останній раз дитина спілкувалася з батьком в 2010 році (а.с. 78).

Відповідно до висновку про доцільність (недоцільність) позбавлення батьківських прав від 07.12.2021 року, наданого виконавчим комітетом Миргородської міської ради Полтавської області, враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, виконавчий комітет Миргородської міської ради не вбачив на даний час достатніх підстав для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до його неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При цьому, в зазначеному висновку встановлено факт не спілкування відповідача з сином на протязі більше 10 років, повну його відсутність в житті хлопчика, знаходження сина на утриманні лише матері, яка займається його вихованням, забезпечує потреби сина та піклується про його здоров`я і духовний розвиток.

При цьому, в основу вказаного висновку були прокладені висловлені в телефонній розмові завіряння ОСОБА_2 про те, що він позбавлений можливості спілкування з сином, оскільки його колишня дружина змінила місце проживання та номер телефону і заблокувала його акаунт в соціальних мережах.

Будь-яких доказів на підтвердження вказаних фактів матеріали справи не містять, позаяк доказів на підтвердження своїх заперечень ОСОБА_2 не надав і представникам служби у справах дітей. Відповідач ОСОБА_2 після розлучення з позивачем змінив адресу та номер телефону, в зв`язку з чим не можливо з ним зв`язатися.

Натомість, вказані обставин повністю заперечують позивач та неповнолітній ОСОБА_11 , які стверджують, що батько на протязі 10 років жодного разу не висловив свого бажання побачитись з сином та відновити з ним свої стосунки.

Пояснюють, що відповідач ОСОБА_2 після розлучення з позивачем змінив адресу та номер телефону, в зв`язку з чим не можливо з ним зв`язатися, де він проживає і чим займається невідомо, про що свідчить і довідка державного виконавця про відсутність даних про місце роботи боржника.

При цьому, сам відповідач не спростовує той факт, що в останнє бачив сина в 2010 році, тобто коли йому було 4 роки, а зараз вже 16 років.

Заперечення відповідача ОСОБА_2 надане органу опіки та піклування щодо позбавлення його батьківських прав, ніякими свідомими діями, які б реально свідчили про його бажання підтримувати зв`язок із сином, займатися його вихованням та утриманням не підтверджується

Перевірюючи доводи апеляційної скарги колегія суддів звернула увагу на те, що власне окрім своїх телефонних заперечень, батько дитини ОСОБА_2 не виявляв бажання бути присутнім в судових засіданнях під час розгляду справи в суді першої інстанції, позаяк неодноразово викликався до суду апеляційної інстанції, про те жодного разу до суду не з`явився, обмежившись представництвом своїх інтересів через адвоката.

Так, в межах перевірки доводів апеляційної скарги та в зв`язку з необхідністю заслухати особисті пояснення відповідача щодо виконання ним своїх батьківських обов`язків, останній неодноразово викливався в судові засідання. Про те до суду він не з`являвся, розгляд справи колегією суддів неодноразово відкладався, в зв`язку з чим було здійснено виклик ОСОБА_2 в судове засідання через оголошення на веб-сайті Полтавського апеляційного суду.

Так, статтею 150 СК України визначено основні обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, зокрема батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Матеріали справи не містять доказів про існування будь-яких перешкод для виконання ОСОБА_2 покладених законом та нормами суспільної моралі батьківських обов`язків стосовно сина ОСОБА_4 .

Так, він за власним бажанням після закінчення служби в органах МВС України змінив місце проживання, виїхав до іншої місцевості, де створив нову сім`ю та має нове місце роботи, фактично припинивши будь-які контакти зі своєю попередньою сім`єю, в тому числі і з сином.

На даний час , будь-яких доказів, які б свідчили про його бажання відновити зв`язок з сином, сприяти його матеріальному забезпеченню та приймати участь в його житті - відповідачем по справі не надано.

При вирішенні даного спору, на перше місце необхідно ставити «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Пунктом 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо та необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Оцінюючи вказані докази в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач свідомо, на протязі останніх 12 років не спілкується з своєю дитиною, не виконує покладені на нього обов`язки по піклуванню про її здоров`я, фізичний та духовний розвиток, матеріально свого сина не забезпечує, жодного інтересу до його життя не проявляє.

Вказана поведінка є свідомою та тривалою бездіяльністю по відношенню до виконання своїх батьківських обов`язків, а відтак є винною, оскільки свідчить про злісне ухилення від виховання дитини, свідоме та систематичне нехтування своїми батьківськими обов`язками, що в розумінні ст. 166 СК України є достатньою правовою підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно його неповнолітнього сина ОСОБА_4 .

За вказаних обставин колегія суддів дійшла висновку, що відповідач ОСОБА_2 не довів зміну своєї поведінки щодо дитини та наявне в нього прагнення здійснювати належне піклування за нею, не спростував, що свідомо нехтував обов`язками батька щодо сина. Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку.

За вказаних обставин, колегія судів погоджується з доводами апеляційної скарги та вважає за необхідне відступити від висновку органу опіки та піклування щодо не доцільності позбавлення відповідача батьківських прав стосовно малолітнього сина, оскільки висновок не є обов`язковим для суду (частини п`ята, шоста статті 19 СК України) та суперечить інтересам дитини.

Такий висновок узгоджується з висновком Верховного Суду викладеного у постанові від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20).

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку про наявність достатніх правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських справ, що в даному випадку сприятиме забезпеченню найкращих інтересів дитини та не порушуватиме її прав та інтересів, а відповідатиме свідомому бажанню по підтриманню позиції матері щодо позбавлення батьківських прав відповідача.

З огляду на вищезазначене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Крім того, необхідно зазначити, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, отже з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 2 396 грн. 60 коп. ( 908 грн. + 1488 грн. 60 коп.).

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Долженко Оксани Миколаївни задовольнити.

Рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 25 травня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 батьківських прав відносно сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 396 грн. 60 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 12 грудня 2022 року

Судді: О. І. Обідіна С. Б. Бутенко О. В. Прядкіна