Справа № 216/1384/19
Провадження № 2/216/220/22
РІШЕННЯ

іменем України

03 листопада 2022 року місто Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: головуючого - судді Кузнецова Р.О.,

за участю:

секретаря судового засідання Гулковського О.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Бурлаченка С.Ю.,

відповідача та представника відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 4 приміщення суду у м. Кривому Розі, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

встановив:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що 18.09.1982 він зареєстрував шлюб зі ОСОБА_2 . Від шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 25.11.2004 їх шлюб розірваний. Відповідно до ордеру №225 від 10.02.1970, його батькам надана житлова квартира в АДРЕСА_1 . Житлове приміщення складається з двокімнатної квартири, житловою площею 32,8 кв.м і належить виконавчому комітету Центрально-Міської ради м. Кривого Рогу. 18.02.2004 укладений договір найму житлового приміщення по АДРЕСА_1 , з позивачем та членами його сім`ї. Однак, з 2004 року, жоден з відповідачів за даною адресою не проживають, оскільки переїхали проживати до іншого помешкання. Добровільно знятись з реєстраційного обліку місця проживання відповідачі не бажають. Наявність реєстрації відповідачів створює для позивача труднощі, а саме: враховуючи кількість зареєстрованих осіб, утворилась заборгованість за комунальні послуги, тому він позбавлений права на житлову субсидію. За таких обставин, позивач просить суд: визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач та його представник у судовому засіданні наполягали на задоволенні позовних вимог.

Відповідач та представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на обставини, викладені у письмовому відзиві на позовну заяву, зокрема на те, що відповідачі не мешкають за місцем реєстрації внаслідок вчинення позивачем перешкод у користуванні житлом, що виразилось у систематичному зловживанні ним алкогольними напоями та як наслідок, постійних сварок у сім`ї, психологічному насиллі та в подальшому - у зміні дверних замків, що повністю унеможливило користування спірною квартирою. Акт від 11.07.2018, складений ТОВ «Сітісервіс-КР» є не належним доказом, оскільки не містить обставини щодо причин відсутності відповідачів за місцем реєстрації. Крім того, за місцем реєстрації знаходяться їх речі, відповідачі частково оплачують комунальні платежі, проявляючи бажання для подальшого користування житлом. На підставі викладеного, відповідачі вважають, що всі доводи позивача та його обгрунтування не відповідають дійсності та не можуть бути прийняті судом як доказ, оскільки постійні перешкоджання позивача в користуванні спірним житлом не можуть бути підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у зв`язку з чим, просили відмовити в задоволенні позовних вимог.

Суд, вислухавши учасників процесу, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

З урахуванням встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями Цивільного кодексу України.

За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Всі вони зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

18.02.2004 між КП ЖЕО №20 та ОСОБА_1 укладений типовий договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду (5-8), згідно з яким наймодавець КП ЖЕО №20 надає наймачу і членам його сім`ї у безстрокове користування житло: квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з довідкою №128 Криворізької об`єднаної міської довідково-інформаційної служби (а.с. 9) вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 .

З акту ТОВ «Сітісервіс-КР» від 11.07.2018 (а.с. 10) вбачається, що ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не проживають за вищевказаною адресою з 2004 року.

Позивач стверджує, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 виїхали з місця реєстрації в 2004 році та не проживають у квартирі, за комунальні послуги не сплачують, що призвело до виникнення заборгованості та неможливості отримати ним житлову субсидію.

Суд, дослідивши матеріали справи, не може погодитися з вищевказаною позицією ОСОБА_1 з наступних підстав.

Відповідно до ст. 58 ЖК України, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Відповідно до положень ст.ст. 64, 65 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 та ч. 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло,в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Згідно ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.

Згідно зі ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Як роз`яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в іншій населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (ст. 107 ЖК УРСР).

Відповідач та представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4 наполягала на тому, що вони не могли скористатись своїм правом на користування житловим приміщенням, оскільки позивач перешкоджав їм, а тому відсутність проживання відповідачів за місцем реєстрації була за поважних причин.

Про бажання реалізувати право відповідачів на користування житловим приміщенням свідчить зокрема рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28.03.2005 (а.с. 52), згідно з яким позов ОСОБА_2 та ОСОБА_5 задоволено частково, вселено їх та неповнолітню ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_2 .

Також, з квитанцій (а.с. 60-99) вбачається, що відповідач ОСОБА_2 протягом 2011-2019 років сплачувала комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з цим, позивач протягом вказаного часу перешкоджав відповідачам проживати за місцем їх реєстрації, не пускаючи до житла та систематично змінюючи замки у вхідних дверях, про що свідчать заяви ОСОБА_2 до Центрально-Міського РВ КМУ (а.с. 100-116), внаслідок чого, правоохоронними органами проводились перевірки (а.с. 116-125).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У даній справі відсутні докази обставинам, зазначеним у позові, оскільки позивачем факт відсутності відповідачів понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин не доведено належними та допустимими доказами.

Крім того, в судовому засіданні 08.12.2021 позивач ОСОБА_1 пояснив, що на теперішній час заборгованості по комунальним платежам за користування квартирою відсутня та за вищевказаною адресою оформлено житлову субсидію.

За вказаних обставин, суд приходить до висновку про відсутність порушених або оспорюваних прав позивача, пред`явлення останнім позову без достатніх правових підстав та доказів, а тому вважає за необхідне відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, тому за рахунок відповідачів не компенсуються.

Керуючись Конституцією України, ст. ст. 15, 29, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 76-81, 133, 137, 141, 223, 259, 263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи згідно з п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

-позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання (знаходження): АДРЕСА_1 ;

-відповідач: ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ;

-відповідач: ОСОБА_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ;

-відповідач: ОСОБА_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено 15 листопада 2022 року.

Суддя Р.О.КУЗНЕЦОВ