КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2/947/1165/22
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Калініченко Л.В.
при секретарі Матвієвої А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою
про припинення права спільної сумісної власності
та визнання права власності,
17.11.2021 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права спільної сумісної власності та визнання права власності, в якій позивачка просить суд:
- припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_2 на 1/12 частки у спільній квартирі АДРЕСА_1 ;
- визнати право спільної сумісної власності на 1/12 частки ОСОБА_2 у спільній квартирі АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .
В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільній частковій власності їй з часткою 11/12 та відповідачеві з часткою 1/12. Позивачка стверджує, що нею було здійснено капітальний ремонт у зазначеній квартирі, яка є її місцем простійного проживання. Разом з тим, відповідач у зазначеній квартирі не мешкає, не цікавиться житловою площею, не приймає участь у сплаті житлово-комунальних послуг, не дбає про належну йому частку у спірній квартирі.
Вищевказані обставини стали підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В.
Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 30.11.2021 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.
У судове засідання призначене на 28.07.2022 року сторони по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили.
Частиною 1 статті 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Як вбачається, відповідач під час розгляду справи, приймаючи відповідь з відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області, відповідно до якої ОСОБА_2 знятий з реєстраційного обліку 08.11.2021 року та наразі не зареєстрований, сповіщався про дату, час і місце проведення судового засідання у відповідності до ч.11 ст.128 ЦПК України, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, з опублікуванням якого у відповідності до ч.12 ст.128 ЦПК України, особа вважається повідомленою належним чином.
Також судом скеровувались судові повістки на ім`я відповідача на адресу останнього зареєстрованого місця проживання, якою є: АДРЕСА_3 , які були повернуті до суду без вручення, з підстав відсутності адресата за зазначеною адресою.
Отже, відповідач не з`явився до судових засідань будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце їх проведення, не повідомивши суд про причини неявки, не скориставшись правом на подання відзиву на позовну заяву.
Стосовно неявки позивача, з матеріалів справи та систематичних скерувань останньої до суду заяв, вбачається, що ОСОБА_1 обізнана про дату, час і місце проведення судових засідань по ініційованому нею особисто судовому провадженню.
У даному випадку судом також враховано, що за приписами частини 1статті 8 ЦПК України, ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.
Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень», усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 3 Закону України «Про доступ до судових рішень», для доступу до судових рішень загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.
Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).
У зв`язку з цим, суд також звертається до практики Європейського суду з прав людини, зокрема mutatis mutandis до висновку ЄСПЛ у рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (п. 41) стосовно того, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
З урахуванням викладеного, суд вважає, що позивач про час та місце судових засідань повідомлялася належним чином.
Одночасно суд вважає, що неявка позивача не перешкоджає розгляду справи по суті та відсутні підстави для застосування наслідків неявки сторони позивача у виді залишення позову без розгляду, оскільки як вбачається з поданої 28.03.2022 року заяви ОСОБА_1 остання просила суд скерувати їй копію рішення суду по справі, що свідчить про не втрату інтересу до підтримання заявленого позову.
На підставі викладеного, приймаючи, що судом розглянуті усі клопотання подані сторонами по справі для доведення заявлених вимог і заперечень щодо позову, стадію підготовчого провадження по справі для збору судом доказів закрито, будь-які строки для подання інших доказів чи клопотань сплили, судом зібрані усі докази за клопотаннями сторін по справі, враховуючи строки розгляду справи, з метою їх дотримання, забезпечення проведення судового засідання та не допущення порушення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд вважає, що неявка сторін по справі повідомлених належним чином про дату, час і місце проведення судового засідання, які не з`явились без поважних причин, не перешкоджає розгляду справи на підставі наявних в матеріалах справи доказів, за наслідком чого судом ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 28 липня 2022 року за відсутності сторін по справі.
Згідно з ч. 2 ст. 281 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення заочного рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи неявку відповідача по справі повідомленого належним чиномпро дату, час і місце судового засіданнябез поважних причин, неподання останнім відзиву на позовну заяву, судом також у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову, з наступних підстав.
Судом встановлено, що у відповідності до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №53102591 від 12.02.2016 року, за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , в наступних частках: 1/3, 1/12, 1/3, 1/6, що в цілому складає 11/12 часток.
Зазначені інформаційна довідка не містить інформації про реєстрацію права власності на частку у вказаній квартирі за відповідачем по справі, разом з тим, як вбачається з архівного запису 1/3частка вказаної квартири належала на праві власності ОСОБА_5 .
У відповідності до свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.12.2015 року, виданого і посвідченого державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Сальніковою З.В., зареєстрованого в реєстрі за №5-2128, спадкоємцями до майна ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 є у тому числі його син ОСОБА_2 , з правом на ј частку у спадщини, яка складається з 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 . Також у свідоцтві зазначено, що свідоцтво про право на спадщину на 1/12 частку квартири видано ОСОБА_6 , на 1/6 частку видано ОСОБА_4 , на 1/12 частки квартири не видавалось.
На підставі вищевикладеного вбачається, що 1/12 частка квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 належить ОСОБА_2 , однак останнім не було зареєстровано право власності на вказану частку майна станом на 12.02.2016 року.
Актуальної інформації про право власності на спірне майно станом на час звернення позивача до суду з цим позовом та станом на час розгляду справи, матеріали справи не містять.
Будь-яких інших доказів матеріали справи не містять.
Щодо заявлених позовних вимог про припинення права власності ОСОБА_2 на 1/12 частку у вищевказаному нерухомому майні, яке перебуває у спільній частковій власності, суд зазначає наступне.
У силу положень статтей 21, 24, 41 Конституції України, статтей 319, 358 ЦК України, всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.
Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.
Згідно ч. 2 ст. 183 ЦК України, неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.
У відповідності до ч. 1, 2, 3 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Відповідно до ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Відповідно до правової позиції ВС України, викладеної у постанові №908/1754/17 від 18 грудня 2018 року відсутність подібної конструкції ("за наявності одночасно") в статті 365 Цивільного кодексу України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3).
Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 Цивільного кодексу України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Для припинення права на частку у спільному майні на підставі позову іншого співвласника необхідно встановити наявність хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 Цивільного кодексу України, тобто чи є відповідна частка незначною і не може бути виділена в натурі, або річ неподільною, або спільне володіння і користування майном є неможливим, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідного співвласника та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Згідно зі ст. 81 ЦПК України, на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог шляхом надання доказів є однією з основних засад судочинства (стаття 129 Конституції України).
Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Оцінюючи подані до суду докази, суд зазначає, що позивачкою в порушення вимог ч.1 ст.81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів на підтвердження актуальної інформації про право власності на спірне майно станом на час звернення позивача до суду з цим позовом та станом на час розгляду справи, матеріали справи не містять, за наслідком чого суд позбавлений можливості перевірити належність 11/12 часток спірної квартири на праві власності за позивачем та пересвідчитись, що починаючи з 12.02.2016 року (дати створення інформаційної довідки) відповідачем не було зареєстровано право власності на 11/12 часток у вказаній квартирі, та не вчинені жодні розпорядчі дії з цією часткою майна.
Також судом не приймаються посилання позивачки стосовно не проживання відповідача ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 , на протязі 17 років, втрати інтересу до зазначеного майна, не вчинення жодних дій з утримання зазначеного майна, оскільки зазначені доводи не підтверджені жодним доказом в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України.
Щодо поданих до суду копій розрахунків на підтвердження наявності заборгованості за надані житлово-комунальні послуги до квартири АДРЕСА_1 , судом не приймаються як належні докази, підтверджуючі лише не вчинення дій з оплати таких послуг з боку ОСОБА_2 , оскільки як вже встановлено судом станом на 12.02.2016 року власником більшої частки в цьому майні є позивачка, що також підтверджує не вчинення таких дій з боку останньої.
Позивачем також не обґрунтовано жодним доказом, що таке припинення відповідача на частку у спірному майні, у разі доведення останньому належності такої частки на праві власності станом на час розгляду справи, не завдало б істотної шкоди його інтересам та членам його сім`ї, оскільки позивачкою в порушення ч.1 ст.81 ЦПК України не надано до суду жодних доказів на підтвердження викладених посилань, що ОСОБА_2 не використовує вищевказане нерухоме майно для проживання та має у власності іншу житлову нерухомість для проживання.
Також судом не приймається наданий до суду звіт про оцінку майна №18-211028-060, виконаний ТОВ «АЙБІ-КОНСАЛТ» 28.10.2021 року, з зазначенням вирлачі для цілей оподаткування, в якості належного доказу на підтвердження ринкової вартості спірної 1/12 частки квартири АДРЕСА_1 , оскільки у відповідності до вимог ч.5 ст. 106 ЦПК України, у висновку експерта не зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.
Отже, приймаючи, що у відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, розглядаючи позов в межах заявлених вимог та на підставі наданих до суду доказів, суд вважає позовні вимоги позивача ОСОБА_1 про припинення права власності ОСОБА_2 на 1/12 частку у квартирі АДРЕСА_1 , необґрунтованими та безпідставними.
Разом з тим, судом приймається, що згідно з ч. 4, 5 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.
Зміст ст.316-319ЦК України полягає в тому, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян.
Стаття 321ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.
Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном. Не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті суспільний, публічний інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Відтак, враховуючи обраний позивачкою спосіб захисту, відсутність та недоведеність існування підстав, передбачених ч. 1 ст. 365 ЦК України для припинення права особи на частку у спільному майні, суд доходить до висновку, що таке втручання у право власності особи на володіння майном, може бути наслідком порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки це призведе до порушення принципу рівності прав співвласників, а правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.
Ухвалюючи рішення суду в цій справі судом також враховується, що у відповідності до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Приймаючи вищевикладене, суд доходить до висновку, що вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та недоведеними, у зв`язку з чим у задоволенні позову про припинення права особи на частку у спільному майна та у визнанні права власності, як похідній вимозі, слід відмовити.
Разом з тим, ухвалюючи рішення суду в цій справі про відмову у задоволенні позову, судом одночасно не вирішується питання про повернення сплачених грошових коштів на депозитний рахунок на виконання ухвали суду від 23.02.2022 року, з підстав того, що у суду відсутні дані про особу платника, яким за поданою квитанцією №Н34К-В5В5-КТ34-74В7 від 15.05.2022 року є ОСОБА_3 .
Одночасно суд роз`яснює стороні позивача, що остання не позбавлена права, за наслідком набрання цим рішенням законної сили, на звернення до суду з відповідною заявою, з поданням належних доказів на підтвердження особи платника, для вирішення питання стосовно повернення грошових коштів внесених на депозитний рахунок на виконання ухвали суду від 23.02.2022 року.
Відповідно до ч.1, 2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням того, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, судові витрати відшкодуванню позивачеві не підлягають.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 6, 13, 76-82, 89, 141, 263-265, 280-282, 352, 354, суд,
У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_4 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_5 ) про припинення права спільної сумісної власності та визнання права власності відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 28.07.2022 року.

Головуючий Калініченко Л. В.