Справа № 341/1382/21
Провадження № 22-ц/4808/1148/22
Головуючий у 1 інстанції ГАПОЛЯК Т. В.
Суддя-доповідач Барков
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В. М.,

суддів Девляшевського В. А.,

Луганської В. М.,

секретар Мельник О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Дяківа Дмитра Івановича на рішення Галицького районного суду від 09 серпня 2022 року в складі судді Гаполяка Т. В., ухвалене в м. Галичі Івано-Франківської області, повний текст якого складено 11 серпня 2022 року, в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про зобов`язання до вчинення дій,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2021 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , в якому просила зобов`язати їх відновити її земельну ділянку, яка знаходиться по АДРЕСА_1 до попереднього стану у спосіб вивезення завезеного щебеню та засипання родючим шаром ґрунту.

Позов обґрунтовувала тим, що вона є користувачем земельних ділянок загальною площею 0,24 га по АДРЕСА_1 . 14 листопада 2020 року протягом дня на її земельній ділянці ОСОБА_1 (водій екскаватора) та ОСОБА_3 (водій автомобіля «Камаз») самовільно зняли верхній шар ґрунту на площі орієнтовно 6 м ширини та 60 м довжини і засипали щебенем, облаштувавши дорогу. Верхній шар ґрунту був вивезений на церковне подвір`я. Зазначених робіт вона не замовляла та не надавала дозвіл на облаштування дороги по її земельній ділянці, яка не передбачена генпланом с. Височанка. Крім того, на виконання цих робіт у відповідачів був відсутній проект та інші дозвільні документи.

Рішенням Галицького районного суду від 09 серпня 2022 року позов задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відновити земельну ділянку ОСОБА_2 , яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 до попереднього стану у спосіб вивезення завезеного щебеню (гравію) та завезення (відновлення) родючого шару ґрунту.

Також стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 по 454 грн. сплаченого судового збору.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Дяків Д. І. посилаючись на не повне з`ясування судом обставин справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування та державної реєстрації права власності на неї. Позивачкою не подано доказів формування спірної земельної ділянки із зазначенням її площі, меж і з присвоєнням кадастрового номера та державної реєстрації прав на цю земельну ділянку за нею. Зі змісту довідки про результати проведеної перевірки від 15 березня 2020 року вбачається, що нібито було порушено право власності ОСОБА_4 , а не ОСОБА_2 . Отже, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували факт наявності порушення прав ОСОБА_2 , як користувача земельної ділянки.

Також вказує, що суд взяв до уваги не допустимі докази якими є копії рішень Івано-Франківського окружного адміністративного суду, копію відповіді з відділення № 3 (м. Галич) Івано-Франківського районного управління поліції та фотоматеріали, оскільки такі подані поза межами підготовчого засідання без наведення поважних причин для пропуску строку для їх подання.

Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений судовою повісткою за останнім відомим місцем проживання, тому суд відповідно до положень ст. 372 ЦПК України розглянув справу без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_1 та його представника адвоката Дяківа Д. І., які просили скаргу задовольнити, пояснення позивачки ОСОБА_2 , яка просила залишити рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, рішення суду скасувати та в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням виконавчого комітету Височанківської сільської ради від 14 лютого 1997 року ОСОБА_2 виділено в с. Височанка земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва індивідуального житлового будинку (а.с. 7). Рішенням Височанківської сільської ради від 07 липня 1997 року позивачці надано земельну ділянку площею 0,14 га, яка прилягає до її плану під будівництво індивідуального житлового будинку (а.с. 8).

17 лютого 2020 року ОСОБА_4 (чоловік позивачки) звернувся до органів поліції із заявою щодо проведення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , на його думку, незаконних земельних робіт на земельній ділянці в с. Височанка. Відповідно довідки про результати проведеної перевірки від 15 березня 2020 року інформація частково знайшла своє підтвердження (а.с. 9). Так, вздовж, на земельній ділянці ОСОБА_2 проведено земляні роботи, зокрема, знятий шар ґрунту, засипаний щебінь, що підтверджується фото-таблицями місцевості (а.с. 96).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав доведеним факт проведення відповідачами земельних робіт на земельній ділянці позивачки.

Проте з такими висновками суду погодитися не можна.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Підставою для подання позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є створення іншою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою цього позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).

Умовами для задоволення вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має бути визначено дії, які повинен здійснити відповідач для усунення порушень права власника (володільця).

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК).

Статтею 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Верховний Суд України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі № 6-84цс14 виклав правову позицію, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Ст. 76 ЦПК містить перелік доказів, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасники справи.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Позивачка в судовому засіданні апеляційного суду підтвердила, що межі її земельної ділянки в натурі (на місцевості) не встановлювалися та їх закріплення межовими знаками не проводилося.

Як на доказ порушення її прав, як користувача земельної ділянки, позивачка посилалася на встановлені судовими рішеннями обставини: рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 червня 2018 року в справі № 809/667/18, від 19 квітня 2019 року в справі № 300/334/19 та від 14 січня 2020 року в справі № 300/2358/19 (а.с. 76-88).

Відповідно до частин другої, четвертої та п`ятої статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Згідно з частиною восьмою статті 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Аналіз зазначених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від особи, яка подає такий доказ, тягар доведення яких покладений на учасника справи.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип процесуальної рівності сторін передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (рішення від 27 жовтня 1993 року у справі «Домбо Бехеєр проти Нідерландів»).

З матеріалів справи вбачається, що із клопотанням про долучення вказаних рішень судів до матеріалів справи представник позивачки звернувся до суд 07 грудня 2021 року (а.с. 75), в той час коли підготовче провадження у справі було закрито 21 вересня 2021 року (а.с. 21). Саме клопотання посилань на об`єктивні обставини, які унеможливлювали своєчасне подання цих доказів з причин, що не залежали від позивачки, не містить. Тому суд першої інстанції мав відхилити це клопотання та не приймати ці докази до розгляду.

Натомість, пославшись на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду, суд першої інстанції не мотивував підстави прийняття цих доказів та не врахував, що рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 червня 2018 року в справі № 809/667/18 встановлено: «… позивачка посилалася на те, що проїзд (дорога) проходить через її земельну ділянку, в той час коли згідно Схеми виносу в натуру меж земельної ділянки і розбивки будівель проїзд (дорога) в поле значиться біля земельної ділянки позивачки. Площа земельної ділянки не змінена». Іншими рішеннями Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2019 року в справі № 300/334/19 та від 14 січня 2020 року в справі № 300/2358/19 обставини, що мають значення для цієї справи не встановлювалися.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що оскільки позивачкою не було надано суду належних та допустимих доказів, якими б підтверджувалося порушення її прав землекористувача, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Керуючись ст. 367, 368, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Дяківа Дмитра Івановича задовольнити.

Рішення Галицького районного суду від 09 серпня 2022 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про зобов`язання до вчинення дій відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 26 грудня 2022 року.

Судді В. М. Барков

В. А. Девляшевський

В. М. Луганська