ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

20 грудня 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 729/719/21

Головуючий у першій інстанції Демченко Л. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/282/22

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

секретар: Поклад Д.В.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Державне підприємство Українське державне аерогеодезичне підприємство

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області у складі судді Демченко Л. М. від 04 листопада 2021 року, місце ухвалення рішення м.Бобровиця, дата складання повного тексту рішення 15 листопада 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства Українське державне аерогеодезичне підприємство про стягнення суми середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до Державного підприємства Українське державне аерогеодезичне підприємство про стягнення суми середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні. Вимоги заявленого позову ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що наказом №21-К від 03.05.2017 року його було звільнено з посади заступника директора ДП Українське державне аерогеодезичне підприємство за власним бажанням, відповідно до статті 38 КЗпП України. Позивач вказував, що під час його перебування у трудових відносинах із відповідачем, йому була нарахована, але не виплачена заробітна плата в розмірі 81 285 грн. 74 коп. Позивач зазначав, що при його звільненні з посади з ним не було проведено розрахунку по виплаті заробітної плати. У березні 2020 ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ДП Українське державне аерогеодезичне підприємство про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації втрати її частини у зв`язку із затримкою термінів її виплати. Рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області у справі № 729/231/20 даний позов ОСОБА_1 було задоволено. Вказане рішення суду фактично є виконаним станом на 24.05.2021 року, що підтверджується постановою державного виконавця про закінчення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №729/231/20, виданого 10.03.2021 року, згідно якого остаточний розрахунок із позивачем проведено відповідачем 24.05.2021 року. За наведених обставин, враховуючи період затримки виплати заробітної плати при звільненні, а також спричинену при цьому моральну шкоду, позивач вважає, що у відповідності до статей: 116, 117 КЗпП України, відповідач зобов`язаний виплатити йому компенсацію за затримку розрахунку, а саме, середній заробіток за час затримки розрахунку, за період з 04.05.2017 року по 24.05.2021 року, який за розрахунком позивача становить 348 652 грн. 50 коп.

Рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області від 04.11.2021 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ДП Українське державне аерогеодезичне підприємство про стягнення суми середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні. Судом стягнуто з ДП Українське державне аерогеодезичне підприємство на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 25 000 грн. Стягнуто з ДП Українське державне аерогеодезичне підприємство на користь держави 908 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 04.11.2021 року в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 25 000 грн., та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ДП Українське державне аерогеодезичне підприємство на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку в розмірі 348 652 грн. 50 коп., з урахуванням ПДФО та військового збору. Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 04.11.2021 року про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі лише 25 000 грн. ухвалено судом із порушенням норм процесуального та матеріального права, при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, при цьому, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, та не прийняв до уваги докази, що мають значення для справи. В доводах апеляційної скарги апелянт зазначає, що порівнюючи виплачений розмір заборгованості із заробітної плати та суму середнього заробітку на предмет співмірності, суд першої інстанції не врахував, що виплачений розмір заборгованості із заробітної плати - це сума без урахування податків, а сума середнього заробітку - з урахуванням податків: ПДФО 18% та військового збору 1,5%. Щодо висновків суду першої інстанції відносно зволікання позивача зі зверненням до суду з даним позовом, апелянт стверджує, що судом першої інстанції не в повній мірі з`ясовано ту обставину, що позивачем проводились заходи досудового врегулювання спору, зокрема, підписання із відповідачем договору про реструктуризацію заборгованості від 16.11.2018 року, умови якого відповідачем було порушено. Апелянт вказує, що листом від 30.09.2019 року він звертався до відповідача щодо розірвання вищевказаного договору та надання відповідних документів для вирішення питання про стягнення заборгованості в судовому порядку, проте, вищевказані вимоги були проігноровані відповідачем. У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі у справі №729/231/20. При цьому, як зазначає апелянт, відповідач не сприяв своєчасному, всебічному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, затягував розгляд справи. Судове рішення у справі №729/231/20 було ухвалено судом 12.01.2021 року, і позов задоволено у повному обсязі, проте, як вказує апелянт, судом було враховано лише період з моменту порушення прав працівника і до моменту його звернення із вимогою про стягнення відповідних сум, та зазначено, що позивач звернувся до суду із даним позовом майже через три роки з дати звільнення. Апелянт стверджує, що відповідач мав фінансову можливість погасити заборгованість, однак в позасудовому порядку даних дій не відбулось. Апелянт вказує, що суд першої інстанції, зазначивши про те, що відповідач не допускав зволікання при виконанні рішення суду від 12.01.2021, не звернув увагу на ті обставини, що виплата грошових сум, визначених у судовому рішенні, виконана не у добровільному порядку, а в порядку примусового виконання рішення суду. Доводи апеляційної скарги зазначають, що суд першої інстанції необґрунтовано послався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц, оскільки обставини у даній справі та справі, що розглядається, не є подібними. Посилаючись на практику розгляду даної категорії справ Верховним Судом, апелянт стверджує, що в разі задоволення вимог позивача щодо розміру належних йому при звільненні сум, відсутні підстави для застосування принципу співмірності та зменшення розміру виплат за час затримки розрахунку при звільненні.

У відзиві на апеляційну скаргу Державне підприємство Українське державне аерогеодезичне підприємство просить апеляційну скаргу залишити без задоволення у зв`язку із її безпідставністю, та залишити без змін обґрунтоване рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 04.11.2021 року.

В судове засідання апеляційного суду сторони даного спору, належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду даної справи, не з`явились. Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, з 04.06.1974 ОСОБА_1 працював в ДП Українське державне аерогеодезичне підприємство на різних посадах, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.13-15).

Наказом відповідача №21-К від 03.05.2017 року, ОСОБА_1 було звільнено із посади першого заступника директора ДП Українське державне аерогеодезичне підприємство, з 03.05.2017 року, відповідно до статті 38 КЗпП України, за його власним бажанням (а.с.9).

У зв`язку з тим, що при звільненні із позивачем не було проведено розрахунку по виплаті заробітної плати, у березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДП Українське державне аерогеодезичне підприємство про стягнення заборгованості по заробітній платі, та компенсації втрати її частини у зв`язку із затримкою термінів її виплати. Рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області від 12.01.2021 року у справі №729/231/20 (а.с.17-22), задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ДП Українське державне аерогеодезичне підприємство про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації втрати її частини у зв`язку із затримкою термінів її виплати. Судом стягнуто з ДП Українське державне аерогеодезичне підприємство на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату в сумі 81 285 грн. 74 коп. та 23 101 грн. 23 коп. - компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати, а всього: 104 386 грн. 97 коп.

На виконання вищезазначеного рішення 10.03.2021 року було видано виконавчий лист №729/231/20 (а.с.16).

Постановою державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) від 24.05.2021 року про закінчення виконавчого провадження, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №729/231/20, виданого 10.03.2021 року Бобровицьким районним судом Чернігівської області, закінчено, у зв`язку із: борг, виконавчий збір, витрати стягнуто в повному обсязі згідно виконавчого документу (а.с.23).

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 04.11.2021 року, частково задовольняючи вимоги заявленого ОСОБА_1 позову, суд першої інстанції, із врахуванням положень статей: 116, 117, 233 КЗпП України, правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц, дійшов висновку, що, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку із встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, є справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам даної справи, які мають юридичне значення, визначити розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 25 000 грн. При цьому, суд першої інстанції вказав, що зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити. Судом першої інстанції також було встановлено, що позивач знав про наявну заборгованість зі сплати заробітної плати та про його право на звернення до суду, проте, протягом тривалого часу позивач зволікав, та не звертався до суду, пояснюючи це намаганням вирішити спір в позасудовому порядку. При цьому, суд першої інстанції констатував, що позивачем не надано суду будь-яких доказів, які б підтверджували його доводи відносно досудового врегулювання даного спору. Судом першої інстанції відхилено доводи позивача відносно того, що у зв`язку із повним задоволенням його вимог, згідно рішення суду від 12.01.2021 року, розмір заборгованості за час затримки розрахунку по заробітній платі після звільнення не може підлягати зменшенню. При цьому, суд першої інстанції прийняв до уваги правові висновки щодо застосування відповідних норм права, висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц.

В доводах апеляційної скарги щодо висновків суду першої інстанції відносно зволікання позивача зі зверненням до суду з даним позовом, апелянт стверджує, що судом першої інстанції не в повній мірі з`ясовано ту обставину, що позивачем проводились заходи досудового врегулювання спору, зокрема, підписання із відповідачем договору про реструктуризацію заборгованості від 16.11.2018 року, умови якого відповідачем було порушено. Апелянт вказує, що листом від 30.09.2019 року він звертався до відповідача щодо розірвання вищевказаного договору та надання відповідних документів для вирішення питання про стягнення заборгованості в судовому порядку, проте, вищевказані вимоги були проігноровані відповідачем. У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі у справі №729/231/20. При цьому, як зазначає апелянт, відповідач не сприяв своєчасному, всебічному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, затягував розгляд справи. Судове рішення у справі №729/231/20 було ухвалено судом 12.01.2021 року, і позов задоволено у повному обсязі, проте, як вказує апелянт, судом було враховано лише період з моменту порушення прав працівника і до моменту його звернення із вимогою про стягнення відповідних сум, та зазначено, що позивач звернувся до суду із даним позовом майже через три роки з дати звільнення. Апелянт стверджує, що відповідач мав фінансову можливість погасити заборгованість, однак в позасудовому порядку даних дій не відбулось. Апелянт вказує, що суд першої інстанції, зазначивши про те, що відповідач не допускав зволікання при виконанні рішення суду від 12.01.2021, не звернув увагу на ті обставини, що виплата грошових сум, визначених у судовому рішенні, виконана не у добровільному порядку, а в порядку примусового виконання рішення суду. Доводи апеляційної скарги зазначають, що суд першої інстанції необґрунтовано послався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц, оскільки обставини у даній справі та справі, що розглядається, не є подібними.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що в ході апеляційного розгляду даної справи частково знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 відносно того, що висновок оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 04.11.2021 року про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 25 000 грн., не узгоджується із фактичними обставинами справи та нормами права, які регулюють спірні правовідносини, в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню із відповідача на користь позивача.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Приписами ч.1 статті 47 КЗпП України регламентовано, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Положення статті 117 КЗпП України регламентують відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини.

Невиплата працівникові усіх належних йому сум при звільненні з вини власника або уповноваженого ним органу у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Відповідно до ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постанові Верховного Суду від 16.11.2021 року у справі №560/437/20, відносно того, що положення статті 117 КЗпП України розповсюджуються на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

У вказаній постанові Верховного Суду від 16.11.2021 року у справі №560/437/20 зазначено: … Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області від 12.01.2021 року у справі №729/231/20 (а.с.17-22), судом стягнуто з Державного підприємства Українське державне аерогеодезичне підприємство на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату у розмірі 81 285 грн. 74 коп. та компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати в сумі 23 101 грн. 23 коп., а всього: 104 386 грн. 97 коп. Компенсація за несвоєчасну виплату заробітної плати визначена відповідно до Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, яка розрахована шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць на індекс інфляції в період невиплати доходу. Вказане рішення суду від 12.01.2021 року фактично виконано 24.05.2021 року, що підтверджується постановою державного виконавця про закінчення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №729/231/20, виданого 10.03.2021 року Бобровицьким районним судом Чернігівської області. Тобто, остаточний розрахунок з позивачем проведено 24.05.2021 року (а.с.23).

Згідно розрахунку, наданого позивачем, правильність якого відповідачем не оспорювалась, вбачається, що заробітна плата позивача за останні два місяці перед звільненням (за січень та лютий 2017 року) становила 7 557 грн. Середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяці перед звільненням становить: 343,50 грн., розмір якої визначений шляхом ділення середньої заробітної плати за два місяці перед звільненням на кількість відпрацьованих днів за даний хронологічний період: (7 557 грн. : 22 = 343,50 грн.). Середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 04.05.2017 по 24.05.2021 (1 015 робочих днів) становить: 348 652, 50 грн. (1 015 робочих днів х 343,50 грн.).

В ході апеляційного розгляду даної справи частково знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо неповного з`ясування судом першої інстанції обставин справи, і як наслідок, судом першої інстанції не в повній мірі застосовано до спірних правовідносин критерії співмірності, наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц, провадження №14-623цс18, та необґрунтовано задоволено вимоги позову ОСОБА_1 про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі лише 25 000 грн.

З даного приводу необхідно зазначити наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц, провадження №14-623цс18, висновки якої, відповідно до ч.4 статті 263 ЦПК України, враховує апеляційний суд при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, зазначено, що:

… встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

… Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

…Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

…Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

У вимогах заявленого позову ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на його користь 348 652 грн. 50 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Приймаючи до уваги вищенаведене, враховуючи, що розмір середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, який просить стягнути позивач на свою користь з відповідача становить 348 652 грн. 50 коп., що більше, ніж втричі перевищує розмір заборгованості відповідача із невиплаченої позивачу при звільненні заробітної плати та компенсації (104 386 грн. 97 коп.), що є неспівмірним, а також враховуючи загальний розмір заборгованості роботодавця, хронологічний період затримки виплати такої заборгованості, і ту обставину, що вказана заборгованість була виплачена відповідачем у примусовому порядку, апеляційний суд, виходячи із критеріїв виваженості та справедливості, вважає за необхідне визначити розмір середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні позивача в сумі 100 000 грн.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 стверджує, що у разі задоволення вимог позивача щодо розміру належних йому при звільненні сум, відсутні підстави для застосування принципу співмірності та зменшення розміру виплат за час затримки розрахунку при звільненні.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Оскільки, як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц, провадження №14-623цс18, … Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково. При цьому, рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 04.11.2021 року змінити в частині розміру задоволених позовних вимог ОСОБА_1 та, відповідно, в частині розподілу судових витрат, виклавши другий, третій абзаци його резолютивної частини у наступній редакції:

Стягнути з Державного підприємства Українське державне аерогеодезичне підприємство на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 100 000 (сто тисяч) грн., із урахуванням обов`язкових податків та зборів. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з Державного підприємства Українське державне аерогеодезичне підприємство на користь держави 1 000 (одну тисячу) грн. судового збору.

Відповідно до ч.13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Розрахунок судового збору: ставка судового збору 1% ціни позову, отже, 100 000 грн. х 1% = 1 000 грн. судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

В іншій частині рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 04.11.2021 року необхідно залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу Державне підприємство Українське державне аерогеодезичне підприємство просить судові витрати стягнути з позивача, і при цьому зазначає, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат, які відповідач поніс і очікує понести у зв`язку із розглядом справи, становить 6 500 грн. витрат на професійну правову допомогу.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що заява відповідача про розподіл даних судових витрат задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.

Відповідно до приписів ч.3 статті 137 ЦПК України, яка регламентує витрати на професійну правничу допомогу, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому, жодних належних та достатніх доказів, у розумінні положень ч.3 статті 137 ЦПК України, на підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу, відповідачем апеляційному суду не надано.

Відповідно до положень ч.1,ч.6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Керуючись статтями: 367, 368, 374; п.1, п.4 ч.1, ч.2 статті 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 04 листопада 2021 року змінити, виклавши другий, третій абзаци його резолютивної частини у наступній редакції:

Стягнути з Державного підприємства Українське державне аерогеодезичне підприємство на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 100 000 (сто тисяч) грн., із урахуванням обов`язкових податків та зборів. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з Державного підприємства Українське державне аерогеодезичне підприємство на користь держави 1 000 (одну тисячу) грн. судового збору.

В іншій частині рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 04 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Судді: