Справа № 308/4188/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

01 грудня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Бисаги Т.Ю. і Фазикош Г.В.,

з участю секретаря Зубашкова М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Ракущинця Андрія Андрашовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 13 липня 2022 року (у складі судді Хамник М.М.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог: служба у справах дітей Ужгородської районної державної адміністрації, орган опіки та піклування виконавчого комітету Сюртівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області та орган опіки та піклування виконавчого комітету Холмківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, про визначення місця проживання дитини з батьком, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у березні 2022 р.

Просив визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із батьком - ОСОБА_1 .

На обґрунтування позовних вимог указав, що після розірвання шлюбу спільна дитина сторін залишилася проживати з відповідачкою, і час від часу проживає у позивача, однак, із цього приводу між сторонами виникли непорозуміння. Мотивами подання позову є забезпечення інтересів дитини з огляду на її хворобу і потребу в постійному амбулаторному та стаціонарному лікуванні, які, як стверджує позивач, відповідач не здатна забезпечити.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 13 липня 2022 р. у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Адвокат Ракущинець А.А. в інтересах ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до такого:

-суд необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання позивача про виклик спільної дитини сторін для заслуховування її думки;

-позивач вважає, що з народженням у відповідача другої дитини у неї не буде можливості приділяти належної уваги сину, який потребує лікування і догляду;

-рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини.

Письмового відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін, із таких мотивів.

Виходячи включно із рівності прав та обов`язків батьків щодо утримання та виховання дитини, закріплених у нормах національного законодавства, та в інтересах самої дитини, суд дійшов висновку, що оскільки малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із народження проживає разом із матір`ю, а батько дитини має можливість брати участь у вихованні сина в рівній мірі з матір`ю, а мати, відповідно, має всі умови для проживання і виховання дитини, достатній фінансовий стан для утримання дитини, забезпечення лікування, тому дитину належить залишити проживати з матір`ю, що буде повністю відповідати правам та інтересам дитини, яка має повне право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

При цьому, судом першої інстанції було встановлено, що згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є позивач, ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_2 .

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 18 червня 2020 р. шлюб між сторонами розірвано.

Як установлено з відповіді Комунального некомерційного підприємства «Ужгородська міська дитяча клінічна лікарня» Ужгородської міської ради від 28.03.2022 р. на адвокатський запит про участь батька ОСОБА_1 у лікуванні та оздоровленні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , останній із народження перебував на диспансерному обстеженні в КНП «ОДКЛ» м.Мукачево та ІССХ АМНУ ім. Амосова.

14.12.2021 р. - 20.12.2021 р. на стаціонарне лікування в КНП «УМДКЛ`УМР дитина поступила в супроводі батька ОСОБА_1 .

За весь час диспансерного обліку в поліклінічному відділенні КНП «УДМКЛ» УМР (з 2020 р.) дитину супроводжував батько.

Із характеристики ОСОБА_1 , виданої Сюртівською сільською радою, позивач є спокійним, ввічливим чоловіком. Працює у с. Ратівці у ПП ОСОБА_4 з 2007 року і дотепер.

У характеристиці також стверджується, що ОСОБА_1 бере участь у вихованні сина ОСОБА_5 , на вихідні забирає до себе, їздить із ним на відпочинок, що підтверджують його сусіди.

Органом опіки та піклування виконавчого комітету Сюртівської сільської ради Ужгородського району надано суду висновок про доцільність проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із батьком ОСОБА_1 .

Своє рішення орган опіки та піклування мотивує тим, що батько є працевлаштованим, займається лікуванням сина, до адміністративної відповідальності не притягався. Ознак наркологічних захворювань немає. Створив задовільні умови для проживання дитини. Дитина, на момент відвідування, була присутня у батька. Хлопчик позитивний, активний, розповідає про себе. Добре відкликається про батька.

За наведених обставин, враховуючи необхідність постійного лікування та обстеження дитини, орган опіки та піклування виконавчого комітету Сюртівської сільської ради Ужгородського району вважає необхідним визначити місце проживання дитини з батьком під час необхідних повних курсів лікування до 12 р., а для мами на цей період визначити графік участі у вихованні дитини: кожний 2-й тиждень в суботу та неділю.

У судовому засіданні відповідач повідомила, що дитина, після розлучення залишилася проживати з нею. Не дивлячись на це, вона не чинить перешкоди та надає батьку можливість спілкуватися з дитиною, забирати до себе на вихідні. Відповідач зазначає, що у дитини захворювання серця, і вона постійно проходить з ним медичний огляд, виконує всі лікарські призначення. Не заперечує, що позивач їздив з дитиною на обстеження та лікування. При цьому стверджує, що позивач забрав медичну картку сина з результатами обстежень та не віддає їх, що унеможливлює проходження чергового медичного огляду. Зазначене не заперечується і самим позивачем, який стверджує, що медичні документи йому потрібні для проходження подальших обстежень дитини.

Як установлено з рішення органу опіки та піклування виконавчого комітету Холмківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області ОСОБА_2 характеризується позитивно.

Відповідно до характеристики Концівського ліцею Холмківської сільської ради ОСОБА_5 навчається у 1-му класі вказаного навчального закладу. Старанний, дисциплінований. Батьки приділяють сину належну увагу у вихованні, цікавляться навчанням дитини. Мати є активним помічником у навчанні сина. Бере активну участь у батьківському комітеті та шкільних заходах.

Житлово-побутові умови проживання гр. ОСОБА_2 , беручи до уваги ремонтні роботи, є задовільними. Стосунки в родині теплі, дружні. Зі слів ОСОБА_5 він добре ставиться до обох батьків, любить їх однаково, і хоче проводити час з ними обома. Готовий жити і з батьком, і з матір`ю.

ОСОБА_2 на психіатричному та наркологічному обліку не перебуває.

У висновку також зазначено, що між подружжям була усна домовленість про фінансове утримання сина, однак, після звернення ОСОБА_2 з позовом про стягнення аліментів до суду, між колишнім подружжям виник конфлікт.

За результатами обговорення питання про визначення місця проживання, враховуючи думку дитини ОСОБА_5 , наявну інформацію, орган опіки та піклування у своєму висновку вважає доцільним визначити місце проживання ОСОБА_3 , 2015 р. народження, разом із матір`ю ОСОБА_2 .

Враховуючи, що батьки дитини проживають та території різних територіальних громад, у якості третіх осіб залучено орган опіки та піклування виконавчого комітету Сюртівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області та орган опіки та піклування виконавчого комітету Холмківської сільської ради Ужгородського району.

Указані органи надали протилежні висновки щодо визначення місця проживання дитини, а саме: орган опіки та піклування виконавчого комітету Сюртівської сільської ради рекомендував визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком, а орган опіки та піклування виконавчого комітету Холмківської сільської ради - з матір`ю.

У своєму висновку орган опіки та піклування виконавчого комітету Сюртівської сільської ради в категоричній формі висловив позицію обов`язково визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із батьком під час необхідних курсів лікування, посилаючись на безвідповідальне ставлення матері до дитини, щоб не піддавати здоров`я дитини ризикам.

Однак, таке формулювання суперечить вимогам законодавства, бо ні висновком органу опіки та піклування, ні рішенням суду не можуть бути змінені імперативні норми права, якими визначена відповідальність батьків щодо своїх дітей. Така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.07.2020 року в справі №138/96/17, провадження № 61-17718св18. Зокрема, Верховний Суд акцентує свою увагу на тому, що незалежно від того, з ким з батьків проживає дитина, їх відповідальність визначається за правилами Цивільного та Сімейного Кодексів України, ст. 184 КУпАП (невиконання батьками обов`язку щодо виховання своїх дітей), ст. 166 КК України (злісне невиконання обов`язків по догляду за дитиною).

Суд критично оцінює доводи відповідача про зловживання позивачкою алкогольними напоями, оскільки такі обставини не підтверджені жодними доказами.

Також не заслуговують на увагу твердження позивача про те, що відповідачка чинить перешкоди позивачу у спілкуванні з дитиною, оскільки такі спростовуються висновками органів опіки та піклування, характеристикою ОСОБА_1 , іншими доказами, в яких зазначено, що батько бере активно участь у вихованні сина, зокрема, часто забирає його на вихідні, проводить з ним свою відпустку, проходить з ним відповідні обстеження та лікування в медичних закладах.

Не заслуговують на увагу і доводи позивача про те, що з висновку органу опіки та піклування Сюртівської сільської ради встановлено, що дитина висловила бажання жити з батьком, оскільки мама до нього ставиться недбайливо, забуває погодувати, позаяк такі висловлювання здійснені дитиною під час перебування у батька вдома, при цьому у висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Холмківської сільської ради дитина навпаки підтвердила, що любляче ставиться до обох батьків та готова з ними проживати. Зазначене свідчить про те, що в цьому віці дитина не здатна усвідомлено обирати, з ким з батьків проживати, оскільки вона не сприймає окремо батька і матір. Для дитини є одне цілісне утворення - батьки. І повна відсутність когось одного може мати негативні наслідки для дитини.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору.

Міжнародні та національні норми права не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, встановлюють, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».

Колегія суддів зауважує, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, у якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків. Дитина є найбільш вразливою стороною під час будь-яких сімейних конфліктів.

Визначаючи місце проживання дитини, надавши належну оцінку усім обставинам справи, зокрема, що і батьком, і мамою створено належні умови для виховання та розвитку дитини, обоє із батьків приділяють увагу, підтримку та люблять дитину, суд, виходячи із найкращих інтересів дитини, дійшов обґрунтованого висновку про визначення місця проживання дитини з мамою.

Батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати.

Виходячи із обставин цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, визначаючи місце проживання неповнолітнього сина сторін у цій справі з матір`ю, дійшов обґрунтованого, правильного та справедливого висновку про те, що зазначене буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, сприятиме повноцінному вихованню і розвитку дитини.

На час перегляду справи апеляційним судом не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дитини з батьком буде мати більш позитивний вплив на дитину, ніж визначення місця проживання дитини з матір`ю.

У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку.

Довід апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання позивача про виклик спільної дитини сторін, для заслуховування його думки, не заслуговує на увагу, оскільки суд першої інстанції у своїй ухвалі від 30 червня 2022 р. (а.с.70-71), указав, що з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі. Зазначена позиція відображена у постанові Верховного Суду від 28.10.2020 у справі №241/47/19.

Як убачається із висновків органу опіки та піклування виконавчого комітету Сюртівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області та виконавчого комітету Холмківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області про визначення місця проживання дитини, такі надані з урахуванням думки дитини та є вочевидь суперечливими залежно від її перебування у одного з батьків під час проведення такого опитування. Зазначене свідчить про недостатню вікову зрілість дитини та можливість формулювати власні погляди, вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються. У цьому віці дитина не сприймає окремо батька і матір. Для дитини є одне цілісне утворення - батьки. Отже, питання визначення місця проживання для дитини семирічного віку є занадто складне з урахуванням її віку та зрілості.

Доводів, які б ставили під сумнів висновки суду першої інстанції у цій частині, апелянтом не надано.

Довід апеляційної скарги про те, що позивач вважає, що з народженням у відповідача другої дитини, у неї не буде можливості приділяти належної уваги сину, який потребує лікування і догляду, є виключно суб`єктивною думкою позивача і не береться судом до уваги.

Решта доводів позивача зводиться до незгоди з висновками суду першої інстанцій стосовно встановлення обставин справи та оцінкою ним доказів.

Суд першої інстанції встановив обставини справи у достатньому обсязі для ухвалення правильного по суті, законного та обґрунтованого судового рішення, дав відповідь на кожен аргумент позивача, які мають юридично важливе значення. При цьому, порушень порядку надання та отримання доказів судом не встановлено, оцінка доказів зроблена судом першої інстанції відповідно до вимог процесуального закону.

Отже, колегія суддів, врахувавши положення міжнародного права та національного законодавства, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, врахувавши інтереси неповнолітньої дитини, її психологічний стан і особливості фізичного розвитку, права та інтереси на гармонійний розвиток та належне виховання, а також, дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини та обов`язком батьків діяти в інтересах дитини, взявши до уваги висновок органу опіки та піклування Холмківської сільської ради Ужгородського району, житлово-побутові умови проживання кожного з батьків, відсутність виняткових обставин, які б вказували на неможливість проживання дитини разом із матір`ю, констатує, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.

За наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права, не встановлено.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384 ЦПК України,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу адвоката Ракущинця Андрія Андрашовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення. 2.Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 13 липня 2022 року залишити без змін. 3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 4.Повне судове рішення складено 12 грудня 2022 р.

Судді: