Номер провадження: 22-ц/813/5764/22
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.11.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Нечитайло Н.Ю.,

розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи за апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Одеського національного морського університету в особі Чорноморського морського фахового коледжу ОНМУ, за участі третьої особи ОСОБА_2 про поновлення на роботі та оплату за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви.

17 червня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Одеського національного морського університету в особі Чорноморського морського фахового коледжу ОНМУ, в якому просить скасувати Наказ Чорноморського морського фахового коледжу Одеського національного морського університету № 14-к від 17.05.2021 року; поновити ОСОБА_1 на роботі викладача в Чорноморському морському фаховому коледжі Одеського національного морського університету; стягнути з Відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з "18" травня 2021 року до дня поновлення на роботі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 працював в Чорноморському морському фаховому коледжі Одеського національного морського університету на посаді викладача з 03.09.2018 року. Наказом Чорноморського морського фахового коледжу Одеського національного морського університету № 14-к від 17.05.2021 року позивача було звільнено з займаної посади на підставі п.3 ст.41 КЗпП України, за вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням роботи, що позивач вважає порушенням його трудових права, оскільки жодного аморального проступку він не вчиняв.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Одеського національного морського університету в особі Чорноморського морського фахового коледжу ОНМУ, за участі третьої особи ОСОБА_2 про поновлення на роботі та оплату за час вимушеного прогулу відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що слова, вживані ОСОБА_1 щодо української мови, не є правдою і ніяким чином не свідчать про його особисте ставлення до державної мови, оскільки є вирваними з контексту.

Короткий зміст відзиву ОНМУ на апеляційної скарги.

У відзиві на апеляційну скаргу ОНМУ зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Сповіщення сторін.

Про судове засідання, призначене на 26 жовтня 2022 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Повне судове рішення виготовлено 07 листопада 2022 року, про що зазначено у вступній частині постанови Одеського апеляційного суду.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_1 працював в Чорноморському морському фаховому коледжі Одеського національного морського університету на посаді викладача з 03.09.2018 року.

Наказом Чорноморського морського фахового коледжу Одеського національного морського університету № 14-к від 17.05.2021 року позивача було звільнено з займаної посади на підставі п.3 ст.41 КЗпП України, за вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням роботи.

Відповідно до п.3 ст. 41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи.

Положеннями даної статті також визначено, що розірвання договору у випадках, передбачених частинами першою і другою цієї статті, провадиться з додержанням вимог частини третьої статті 40, а у випадках, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, - також вимог статті 43 цього Кодексу.

Відповідно до вимог статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України, Бюро економічної безпеки України чи органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового та митного законодавства. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.

Згідно із довідки від 20.09.2021р. № 2-320 первинної профспілкової організації професійної спілки робітників морського транспорту України співробітників Іллічівського морського коледжу, викладач ОСОБА_1 , який працював в Чорноморському морському фаховому коледжі Одеського національного морського університету з 03.09.2018 року по 18.05.2021 року на обліку профспілки не перебував, заяву про вступ до профспілки не надавав, кошти на профспілкові внески бухгалтерія не відраховувала.

Отже, аргументи позивача щодо порушення процедури його звільнення через не отримання згоди профспілкової організації спростовані матеріалами справи.

З матеріалів справи вбачається, та підтверджено як сторонами та свідками, що приводом для звільнення ОСОБА_1 стали його висловлювання на сторінці Fасеbоок та інших соціальних мережах про його ставлення до державної (української) мови, а саме висловлювання наступного характеру: «Я не разумею вашу псячу мову, пишіть калі ласка на-беларусску альбо на-русску. Я ня мовлю украінскай мовой і папери пишу па-руску, хоць ведаю яе. Для мяне гета ваша украінская мова - мова окупантау та фашистау».

Статтею 41 КЗпП України визначено додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов.

Така підвищена відповідальність працівників обумовлена тим, що вони перебувають в особливому правовому стані та виконують специфічні функції, не властиві іншим категоріям працівників; їхні дії чи бездіяльність можуть призвести до порушення конституційних прав та свобод громадян, завдати значної шкоди суспільним відносинам та авторитету як самої держави, так і суб`єктів господарювання.

Позивача звільнено згідно із п. 3 ст. 41 КЗпП за вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи.

Звільнення з підстав, передбачених п. 3 ст. 41 КЗпП, можливе за таких умов:

- на працівника мають бути покладені виховні функції;

- згаданий працівник має вчинити аморальний проступок;

- аморальний проступок повинен бути несумісний з продовженням роботи.

За цією підставою можуть бути звільнені лише працівники, на яких покладені обов`язки з виховання. До таких категорій належать учасники навчально-виховного процесу, які безпосередньо займаються вихованням. Відповідно до ст. 54 Закону України «Про освіту» від 05.09.2017 року учасниками виховного процесу є:

- педагогічні, науково-педагогічні та наукові працівники;

- фізичні особи, які провадять освітню діяльність;

- інші особи, передбачені спеціальними законами та залучені до освітнього процесу в порядку, що встановлюється закладом освіти.

До згаданих вище учасників виховного процесу можуть належати вихователі, вчителі, викладачі, практичні психологи, соціальні педагоги, майстри виробничого навчання, методисти, педагогічні працівники позашкільних закладів, професорсько-викладацький склад, вихователі гуртожитків і дитячих установ.

Частиною 1 статті 53 Закону України «Про вищу освіту» передбачено, що науково-педагогічні працівники - це особи, які за основним місцем роботи у закладах вищої освіти провадять навчальну, методичну, наукову (науково-технічну, мистецьку) та організаційну діяльність.

Посада позивача - «викладач» відноситься до переліку основних посад педагогічних працівників закладів вищої освіти (ч. 2 ст. 55 Закону України «Про вищу освіту»).

Вчинення аморального проступку може бути пов`язано з виконанням виховних функцій як під час роботи, так і поза межами робочого часу, у вихідний чи святковий (неробочий) день. При цьому місце вчинення проступку значення не має це може бути як територія установи, так і громадське місце чи домівка особи, зокрема висловлення в соцмережах або в медійному просторі.

Для розірвання трудового договору достатньо вчинення працівником одного аморального проступку.

Факт скоєння такого вчинку ОСОБА_1 був належним чином зафіксований та обговорений на засіданні педагогічної ради Чорноморського морського фахового коледжу ОНМУ від 20.05.2021 року, за результатами якого було підтримано рішення адміністрації про звільнення ОСОБА_1 .

Трудове законодавство не містить визначання поняття «аморальний проступок». Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист суспільної моралі» від 20.11.2003 р. №1296-ІV суспільна мораль це система етичних норм, правил поведінки, що склалися в суспільстві на основі традиційних духовних і культурних цінностей, уявлень про добро, честь, гідність, громадський обов`язок, совість, справедливість. Тому слід вважати аморальним такий проступок, що не відповідає нормам моралі.

Законодавство не уточнює зміст вчинку, що дає підстави для звільнення, а лише називає його аморальним. Зважаючи на загальноетичні принципи, аморальним проступком можна вважати поведінку, яка порушує моральні норми, суперечить змісту трудової функції і тим самим дискредитує виховні, службові повноваження працівника.

Крім того, відповідно до ч. 4 статті 13 Цивільного кодексу України особа при здійсненні своїх прав повинна додержуватись моральних засад суспільства. Це є юридичний обов`язок, який покладається на усіх без виключення учасників правовідносин. Недодержання цього обов`язку тягне за собою негативні наслідки, що визначені законом.

Таким чином, аморальний проступок є оціночним поняттям, в той же час, оскільки трудове законодавство наділяє роботодавця правом звільнення за вчинення аморального проступку, то воно наділяє роботодавця правом визначати аморальність чи відповідність моралі такого проступку.

Розірвання трудового договору за п. 3 ст. 41 КЗпП не є заходом дисциплінарного стягнення, тож не вимагає від працівника письмових пояснень і дотримання процедури досудового врегулювання спору.

Крім того, статус української мови як єдиної державної мови в Україні визначається ст. 10 Конституції України. Статус української мови як єдиної державної мови передбачає обов`язковість її використання на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування, а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначені цим Законом (ч. 7 ст. 1 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної»).

Статтею 48 Закону України «Про вищу освіту», ст. 7 Закону України «Про освіту» та ст. 21 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» передбачено, що мовою освітнього процесу в закладах вищої освіти є державна мова.

Пунктом 14 частини першої статті 9 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» встановлюється, що педагогічні, науково-педагогічні і наукові працівники, крім іноземців чи осіб без громадянства, які запрошені до закладів освіти та/або наукових установ та працюють на тимчасовій основі як наукові, педагогічні, науково-педагогічні працівники або викладачі іноземної мови, зобов`язані володіти державною мовою та застосовувати її' під час виконання службових обов`язків.

Частиною 2 статті 54 Закону України «Про вищу освіту» передбачено, що педагогічні, науково- педагогічні та наукові працівники, зокрема, зобов`язані:

постійно підвищувати свій професійний і загальнокультурний рівні та педагогічну майстерність; дотримуватися педагогічної етики; поважати гідність, права, свободи і законні інтереси всіх учасників освітнього процесу; настановленням і особистим прикладом утверджувати повагу до суспільної моралі та суспільних цінностей, зокрема правди, справедливості, патріотизму, гуманізму, толерантності, працелюбства; формувати у здобувачів освіти усвідомлення необхідності додержуватися Конституції та законів України, захищати суверенітет і територіальну цілісність України; виховувати у здобувачів освіти повагу до державної мови та державних символів України, національних, історичних, культурних цінностей України, дбайливе ставлення до історико-культурного надбання України та навколишнього природного середовища; формувати у здобувачів освіти прагнення до взаєморозуміння, миру, злагоди між усіма народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Аналіз вищезазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що працівники, які виконують виховну функцію, - викладач, педагог зобов`язані бути людиною високих моральних переконань та бездоганної поведінки. Особистий приклад викладача та його авторитет і високоморальна поведінка мають виключно важливе значення у формуванні свідомості молоді. Унаслідок цього, якщо педагог недостойною поведінкою скомпрометував державну мову перед учнями, іншими особами, порушив моральні норми, дискредитував себе як вихователь та державну мову, він може бути звільнений з роботи за пунктом 3 статті 41 КЗпП України.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про дотримання відповідачем норм закону при звільненні позивача, та що свідчить про законність звільнення ОСОБА_1 з займаної посади у зв`язку із вчинення аморального проступку відповідно до п. 3 ст. 41 КЗпП України.

Інші позовні вимоги є похідними від основних.

Отже, суд першої інстанції вмотивовано вважав позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Щодо доводів апеляційної скарги, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що саме знання, володіння та вживання української мови у професійній діяльності ОСОБА_1 як викладача, який зобов`язаний вести весь освітній процес державною мовою відповідно до законодавства України, не спростовує факт негативних та образливих висловлювань стосовно української мови.

Надання позивачем характеристики української мови як «мови окупантау та фашыстау», «псяча мова» свідчить про особисте негативне ставлення останнього (незалежно від контексту) до державної мови, яка є об`єктом охорони Конституції України та Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної».

Крім того, у преамбулі Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» вказано, що українська мова є визначальним чинником і головною ознакою ідентичності української нації, яка історично сформувалася і протягом багатьох століть безперервно проживає на власній етнічній території, становить переважну більшість населення країни і дала офіційну назву державі, а також є базовим системотвірним складником української громадянської нації.

Враховуючи вищевикладені обставини у сукупності, негативні характеристики української мови, надані ОСОБА_1 , дійсно є аморальним вчинком.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судове рішення виготовлено 07 листопада 2022 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк