Провадження № 22-ц/812/970/22 Головуючий суду першої інстанції Рум`янцева Н.О.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2022 року м. Миколаїв Справа №489/2016/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання Лівшенку О.С.,

за участю представника відповідача Інаурі З. та третьої особи ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м Миколаєва від 14 вересня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Рум`янцевої Н.О., в залі судового засідання в м. Миколаїв, повний текст якого складено 14 вересня 2022 року, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_1 про усунення перешкод у праві користування житлом шляхом виселення та передачі ключів,

В С Т А Н О В И В:

06 травня 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_1 про усунення перешкод у праві користування житлом, шляхом виселення та передачі ключів.

Доводи позову обґрунтовував тим, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 грудня 2018 рокі було розірвано шлюб між ним та ОСОБА_1 .

Під час шлюбу з ОСОБА_1 19 березня 2004 року було придбано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який є їх спільною власністю з визначенням кожному по 1/2 частці цього будинку. Він зареєстрований у цьому будинку, однак немає можливості там проживати.

Незважаючи на те, що він як співвласник був проти, щоб після розлучення в цьому будинку разом з ОСОБА_1 проживав ОСОБА_5 , між тим, останній вселився до будинку та проживає там без його дозволу.

Він неодноразово намагався потрапити до спірного будинку, проте ОСОБА_5 чинить йому у цьому перешкоди, зокрема, змінює вхідні замки на дверях та не впускає його в будинок, де перебувають його речі, чим обмежує його у праві користування, володіння та розпорядження частиною власного житла.

На сьогоднішній день він не має постійного місця проживання та вимушений постійно переходити від одних знайомих до інших чи знімати житло.

Він неодноразово звертався до органів поліції з приводу протиправних дій відповідача, однак позитивних результатів не досягнуто.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просив суд усунути перешкоди в користуванні будинком, шляхом виселення ОСОБА_5 з будинку АДРЕСА_1 та передачі йому ключів.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 вересня 2022 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 є співвласником Ѕ частки спірного житлового будинку, а отже має право на власний розсуд розпоряджатися своєю часткою майна, відповідач ОСОБА_5 є членом сім`ї ОСОБА_1 , у зв`язку з чим має право вільно користуватися майном, яке належить його дружині ОСОБА_1 , тому відсутні підстави для його виселення.

З наданих позивачем доказів та досліджених у судовому засіданні матеріалів досудового розслідування за заявами ОСОБА_3 не вбачається створення перешкод у користуванні майном з боку відповідача.

Не погодившись з судовим рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги позову в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки всім обставинам зазначеним у позовній заяві, чим фактично порушив норми матеріального та процесуального права.

Так, судом першої інстанції не надано належної оцінки тим обставинам, що він як співвласник житлового будинку не надав своєї згоди на проживання в спірному будинку відповідача, який на неодноразові його спроби потрапити до будинку, порушував його вільне користування власним нерухомим майном. Неодноразово погрожував йому по телефону з метою, щоб він не намагався потрапити до будинку. При цьому відповідач змінив вхідні замки на дверях та не пускав його до будинку. З цьому приводу він неодноразово звертався до органів поліції із заявами на протиправні дії відповідача.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Між ним та колишньою дружиною не існує будь-яких договорів про користування спільним будинком. Відповідач проживає у будинку без дозволу усіх співвласників, без реєстрації та укладення будь-яких договорів на проживання.

Представник ОСОБА_5 у відзиві на апеляційну скаргу доводи апеляційної скарги не визнав та просив залишити скаргу без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

У відзиві зазначено, що 07 липня 2020 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, а тому відповідач на законних підставах проживав зі своєю дружиною у спірному будинку, де остання є власником 1/2 частки цієї нерухомості.

Інші учасники справи на час розгляду справи не скористались своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідач та третя особа в судове засідання не з`явилися, повідомлені судом про дату, час та місце розгляду справи. В судовому засідання їх інтереси представляв адвокат Семененко В.Б.

Позивач в судове засідання не з`явився, 06 грудня 2022 року через канцелярію апеляційного суду подав заяву про розгляд справи за його відсутністю та підтримання своєї апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача та третьої особи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 31 липня 1998 року по 04 грудня 2018 року. Шлюб між ними розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 грудня2018 року.

Житловий будинок з прилеглими до нього господарськими та побутовими спорудами і будівлями АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності по 1/2 частці кожному ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на підставі договору купівлі - продажу від 19 березня 2004 року, посвідченого державним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори Рудою О.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1-421.

Вказане підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05 квітня 2004 року та інформаційною довідкою з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 22 вересня 2020 року.

Ленінський районний суд м. Миколаєва, при вирішенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя від 10 липня 2020 року, відмовив в задоволенні позову в частині позовних вимог щодо поділу цілого житлового будинку АДРЕСА_1 з підстав того, що вказаний житловий будинок є спільною частковою власністю сторін, та належить по Ѕ частки за кожним.

07 липня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи з Департаменту надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 08 вересня 2020 року за вих. № 23069-07-01, ОСОБА_6 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . Проте, як стверджував відповідач у відзиві на позов, фактично проживає у спірному будинку з ОСОБА_1 .

З досліджених матеріалів кримінального провадження за заявами ОСОБА_3 за період з 01 грудня 2019 року по 03 листопада 2021 року, вбачається що за вказаний період ОСОБА_3 звертався до поліції з приводу погрози вбивством від невідомої особи по телефону, здійснення перешкод у користуванні приміщеннями для здійснення підприємницької діяльності за адресами АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , щодо шахрайських дій колишньої дружини відносно продажу сумісно набутого майна, незаконного продажу ОСОБА_1 майна подружжя, пошкодження майна за адресою АДРЕСА_4 , пошкодження автомобіля Рено Кенго реєстраційний номер НОМЕР_2 та перешкоджання у здійсненні підприємницької діяльності.

Матеріали ЄО№2204 від 30 січня 2020 року заведені за заявою ОСОБА_3 по факту вчинення перешкод у виїзді з подвір`я будинку АДРЕСА_1 , оскільки йому загородили шлях. Подальший розгляд заяви було припинено у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, з ОСОБА_1 було проведено профілактичну бесіду, щодо недопущення конфліктних ситуацій в майбутньому.

Відповідно до частин 1,2,4 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів апеляційного вважає, що оскаржене рішення повною мірою не відповідає зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною 1 статті 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

Відповідно до частин 1, 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

За статтею 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Статтею 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Винятки із загального правила можуть встановлюватись законом, зокрема статтею 361 ЦК України щодо самостійного права співвласника розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Приписами частини 1 статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Аналогічні положення закріплені і у частині першій статті 156 ЖК УРСР.

Відповідно до частини 4 статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Частина2 статті 64 ЖК УРСР визначає, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Частинами 1 та 3 статті 116 ЖК УРСР передбачено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Виселення осіб, що самоправно зайняли жиле приміщення, пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

У силу статті 157 ЖК УРСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною 1 статті 116 цього Кодексу.

Усталена практика Європейського суду з прав людини свідчить, що втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 сформувала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 першого Протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, у справах з приводу користування житловими приміщеннями. У цій постанові зазначено, зокрема, що неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю, тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

У справі, що розглядається встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є співвласниками житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 та кожному належить по Ѕ частки указаного будинку.

Частки співвласників в натурі не виділені.

Відповідач ОСОБА_5 у вказаному будинку не зареєстрований та фактично проживає у будинку з 2019 року.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_5 посилався на те, що він з ОСОБА_1 (дружиною) обрав місце свого проживання в спірному будинку та вселився за згодою ОСОБА_7 , яка є власником Ѕ частки будинку, згоду позивача не запитували.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що позивач ОСОБА_3 надавав згоду на вселення ОСОБА_5 до спірного будинку.

Таким чином, встановленим є факт вселення ОСОБА_5 до будинку АДРЕСА_1 без погодження та без отримання дозволу позивача ОСОБА_3 як співвласника будинку, що є порушенням визначеного статтею 358 ЦК України порядку здійснення права спільної часткової власності.

Такий правовий висновок зроблено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2021 року у справі № 639/4569/17ц.

Порушення майнових прав позивача внаслідок недотримання порядку вселення ОСОБА_5 як члена сім`ї іншого співвласника будинку, ОСОБА_3 , вказує на можливість захисту цих прав відповідно до положень статті 391 ЦК України.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог про виселення, оскільки не врахував порушення порядку вселення ОСОБА_5 до спірного будинку та вирішив спір без урахування балансу інтересів обох співвласників.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для можливості виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення, колегія суддів враховує також наявність у ОСОБА_5 права користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується реєстрацією місця проживання відповідача за вказаною адресою.

З огляду на таке, ОСОБА_5 у встановленому законодавством України порядку має право на проживання у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , а тому виселення його з будинку АДРЕСА_1 не порушуватиме його прав, натомість сприятиме відновленню порушеного права позивача.

За таких обставин, оскаржене рішення суду першої інстанції в частині виселення відповідача підлягає скасуванню з ухваленням у справі в цій частині нового судового рішення про задоволення цих вимог.

Щодо вимоги ОСОБА_3 про передачу йому ключів від будинку, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанція про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині з підстав недоведеності обставин, на які посилається позивач, а саме, що відбулася заміна замків дверей спірного будинку та саме відповідачем, а також перешкоджання ОСОБА_5 у користуванні будинком саме через заміну замків та зберігання їх останнім.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на те, що суд неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, то ухвалене судове рішення суду першої інстанцій підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення та ухваленням в цій частині нового судового рішення про задоволення цих вимог.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частинами 1 та 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду з позовом, а також при поданні апеляційної скарги ОСОБА_3 сплачено 840.80 грн та 1 261.20 грн судового збору відповідно.

Зважаючи на те, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині виселення, сплачений за подання позовної заяви та апеляційної скарги судовий збір у загальному розмірі 2 102 грн підлягає стягненню з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 .

Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м Миколаєва від 14 вересня 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселенняскасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_1 в частині усунення перешкод у праві користування житлом шляхом виселення, задовольнити.

Виселити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) із житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи, у сумі 2 102 грн.

В іншій частини зазначене рішення суду щодо усунення перешкод у праві користування житлом шляхом передачі ключів залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 14 грудня 2022 року.