Провадження № 2/127/5645/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.05.2022 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Федчишена С.А.,

при секретарі Підвисоцькій О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні частиною нерухомого майна, визнання недійсним договору поділу земельної ділянки, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні частиною нерухомого майна, визнання недійсним договору поділу земельної ділянки. Позов мотивовано тим, що 13/25 частки житлового будинку АДРЕСА_1 належить позивачу на праві власності на підставі договору дарування 13/25 часток житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Юрченко С.В. 17.08.2010 року, реєстровий номер №1723. Відповідно до договору та з посиланням на витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно №2637997, виданого КП "ВМБТІ" від 10.06.2020 року, реєстровий номер /25 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами складається: з коридору 1-1, кухні 1-2,ванної 1-3, кімнат 1-4, 1-5,1-6, комори 1-7, загальною площею 63.9кв.м., житловою площею 39,5 кв.м., ганку, гаража літ Г, 1/2 частки сараю літ"Б", 1/2 частки сараю літ"б", 1/2 частки убиральні літ "В", 1/2 частки сараю та погрібу літ п/Б, 1/2 частки криниці№1. Огорожа №2-3 знаходиться у спільному користуванні. 12/25 частки житлового будинку АДРЕСА_1 належить відповідачу на праві власності на підставі договору дарування 12/25 часток житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Юрченко С.В. 17.08.2010 року, реєстровий номер №1725. Відповідно до договору та з посиланням на витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно №26379697, виданого КП "ВМБТТ" від 10.06.2020 року, реєстровий номер /25 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами складається з: коридору 2-1, кімнат 2-3, 2-5, комори 2-4, ванної 2-6,кухні 2-7,коридору-1, загальною площею- 64кв.м., житловою площею 42.1 кв.м., ганку, гаража літ Г, 1/2 частки сараю літ"Б", 1/2 частки сараю літ"б", 1/2 частки убиральні літ "В", 1/2 частки сараю погрібу літ п/Б, 1/2 частки криниці№1. Огорожа №2-3 знаходиться у спільному користуванні. Земельна ділянка, площею 0,0627 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :03:039:0305, була отримана у власність сторонами у рівних частках на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Юрченко С.В. 17.08.2010року, реєстровий номер№1718. 31.08.2020року сторони уклали договір поділу вказаної земельної ділянки, відповідно до якого у власність позивача перейшла земельна ділянка площею 0,0314га, у власність відповідачки площею- 0,0313га, вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Плахотнюк О.В., реєстровий номер№1833. Відповідно до п.11. Вказаного договору: "будь-які спори, що можуть виникнути між сторонами цього договору з приводу його укладення, при неможливості їх вирішення за взаємною згодою сторін, вирішуються в судовому порядку відповідно до чинного законодавства України. На час укладання договору позивачем не встановлено, що частина належних йому на праві власності господарській: будівель та споруд з невизначених підстав залишилися на земельній ділянці відповідачки, а саме: убиральня- літ"В", в якій позивачу належить 1/2 частка, 1/2 частка погрібу та сараю, та огорожа. Позивач позбавлений можливості користування та володіння вказаною власністю за цільовим призначення. З урахуванням характеристик об`єкта будівлі- убиральна- літ"В", та неврахування при поділі розташування каналізаційної труби, що обслуговує частину будинку позивача порушено ще й санітарні норми. Зараз відповідачкою поданий позов до Вінницького міського суду Вінницької області "про виділення частки майна в натурі, відповідно до вимог якого, вона просить суд виділити їй частину будинку, посилаючись на вищевказаний договір поділу земельної ділянки, та за його параметрами: а саме: "по розмежувальним стінам будинку та належної позивачу земельної ділянки", та на порушення права власності позивача відповідно вказаних будівлі та споруд. З метою встановлення правомірності поділу земельної ділянки, позивач звернувся за фаховою допомогою та отримав висновок про неможливість поділу будинку у зв`язку з існуванням невірного поділу земельної ділянки під ним та господарськими будівлями та спорудами. Просить усунути перешкоди в користуванні частиною нерухомого майна, а саме: -убиральня- літ "В ", в якій позивачу належить 1/2 частка, 1/2 частка погрібу та сараю, та огорожа, належні до 13/25 частки житлового будинку АДРЕСА_1 нниця що належить позивачу на праві власності, шляхом визнання недійсним та скасування укладеного 31.08.2020року між позивачем та відповідачкою договору поділу земельної ділянки площею 0,0627 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :03:039:0305, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Плахотнюк О.В., реєстровий номер№1833.

Ухвалою суду від 30.12.2021року відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала за обставин викладених в ньому, просила позов задовольнити.

Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали, заперечували щодо його задоволення.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав.

При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Судом встановлено, що 13/25 частки житлового будинку АДРЕСА_1 належить позивачу на праві власності на підставі договору дарування 13/25 часток житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Юрченко С.В. 17.08.2010 року, реєстровий номер №1723.

Відповідно до договору та витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №2637997, виданого КП "ВМБТІ" від 10.06.2020 року, реєстровий номер /25 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами складається: з коридору 1-1, кухні 1-2,ванної 1-3, кімнат 1-4, 1-5,1-6, комори 1-7, загальною площею 63.9кв.м., житловою площею 39,5 кв.м., ганку, гаража літ Г, 1/2 частки сараю літ"Б", 1/2 частки сараю літ"б", 1/2 частки убиральні літ "В", 1/2 частки сараю та погрібу літ п/Б, 1/2 частки криниці№1. Огорожа №2-3 знаходиться у спільному користуванні.

12/25 частки житлового будинку АДРЕСА_1 належить відповідачу на праві власності на підставі договору дарування 12/25 часток житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Юрченко С.В. 17.08.2010 року, реєстровий номер №1725.

Відповідно до договору та витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №26379697, виданого КП "ВМБТТ" від 10.06.2020 року, реєстровий номер /25 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами складається з: коридору 2-1, кімнат 2-3, 2-5, комори 2-4, ванної 2-6,кухні 2-7,коридору-1, загальною площею- 64кв.м., житловою площею 42.1 кв.м., ганку, гаража літ Г, 1/2 частки сараю літ"Б", 1/2 частки сараю літ"б", 1/2 частки убиральні літ "В", 1/2 частки сараю погрібу літ п/Б, 1/2 частки криниці№1. Огорожа №2-3 знаходиться у спільному користуванні.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмеження у його здійсненні лише у випадках і в порядку встановлених законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України право спільної часткової власності це власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.

Статтею 358 ЦК України встановлено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється (ч.ч. 1-2 ст. 367 ЦК України).

Аналогічно, згідно з ч. 1 ст. 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації. Учасник у спільній частковій власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Земельна ділянка, площею 0,0627 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :03:039:0305, була отримана у власність сторонами у рівних частках на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Юрченко С.В. 17.08.2010року, реєстровий номер№1718.

31.08.2020року сторони уклали договір поділу вказаної земельної ділянки, відповідно до якого у власність позивача перейшла земельна ділянка площею 0,0314га, у власність відповідачки площею -0,0313га, вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Плахотнюк О.В., реєстровий номер №1833.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. ст. 627, 628 ЦК України).

Згідно ст. 203, 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до чч.1 та 2 ст.203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За правилом ст. 204 ЦК України (презумпція правомірності правочину) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, то згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Позивачем не надано доказів в обґрунтування своїх вимог, зокрема що оспорюваний договір поділу вчинений з порушенням вимог закону.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 637 ЦК України).

Як вбачається із договору поділу земельної ділянки від 31.08.2020р., сторонами було досягнуто усіх істотних умов та як вбачається із кадастрового плану сторонами було погоджено межові знаки та розміри земельних ділянок.

Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними №9 від 06.11.2009 року (ладі - Постанова ПВСУ) судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом.

За п. 8 Постанови ПВСУ підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Згідно з частиною 3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно з частиною 1 ст.12 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ст.ст.76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі Краска проти Швейцарії встановлено: Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі Проніна проти України ).

За наведених обставин, суд відмовляє у задоволені позову в зв`язку з безпідставністю та необґрунтованістю позовних вимог.

Згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. ст. ст. 13, 81, 141, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні частиною нерухомого майна, визнання недійсним договору поділу земельної ділянки - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26.05.2022року.

ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 .

ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_2 .

Суддя: