Справа № 347/783/21
Провадження № 22-ц/4808/1023/22
Головуючий у 1 інстанції КІЦУЛА Ю. С.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів Василишин Л.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Шандалович В.В.

з участю особи,яка подала апеляційну скаргу, позивачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Мули Х.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Кутської селищної ради Косівського району Івано-Франківської області про визнання недійсним державного акту на право власності на землю та скасування рішення органу місцевого самоврядування, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Кіцулою Ю.С. 23 червня 2022 року, повний текст якого складено 04 липня 2022 року,

в с т а н о в и в :

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , Кутської селищної ради Косівського району Івано-Франківської області про визнання недійсним державного акту на право власності на землю та скасування рішення органу місцевого самоврядування.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що протягом багатьох років доглядала свою односельчанку ОСОБА_3 , яка 26 березня 2012 року зробила заповідальне розпорядження згідно з яким, все належне їй майно заповіла ОСОБА_1 (позивачу). Вказаний заповіт був посвідчений та зареєстрований секретарем Старокутської сільської ради і зареєстрований в реєстрі за №34 від 26.03.2012 року.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 Опарук ОСОБА_4 відкрилась спадщина на все належне їй майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,172 га в с. Старі Кути, Косівського району, Івано-Франківської області.

У зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на майно змушена була звернутися до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно. Рішенням Косівського районного суду від 20.01.2019 року визнано за нею право власності на спадкове майно, зокрема: житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями по АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0, 172 га, яка складається із земельної ділянки площею 0,021 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд та будівель та земельної ділянки площею 0,151 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

В подальшому ОСОБА_1 зайнялась впорядкуванням документів щодо земельних ділянок, успадкованих після смерті ОСОБА_3 . Однак позивач стикнулась з тим фактом, що одна із земельних ділянок площею 0,0740 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 передана у влаcність (відповідачу). Про вказаний факт їй стало відомо 22 жовтня 2020 року. Рішенням державного кадастрового реєстратора відділу у Косівському районі Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області від 22.10.2020 року №РВ020 їй відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки площею 0,0740 га, оскільки вказана земельна ділянка перетинається із земельною ділянкою ОСОБА_2 , площа співпадає на 100%.

Підставою виникнення права власності відповідача на вказану земельну ділянку є рішення 7 сесії 6 демократичного скликання Старокутської сільської ради від 23.06.2011 року про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0934 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1 .

Станом на 2011 рік коли ОСОБА_2 готувався пакет документів для приватизації спірної земельної ділянки, то земельна ділянка площею 0,0740 га перебувала у приватній власності ОСОБА_3 , така у неї не вилучалася у встановленому законом порядку, державний акт про право власності на ім`я ОСОБА_3 на вказану земельну ділянку ніким не оспорювався, а відтак передача Старокутською сільською радою земельної ділянки, яка перебувала у власності ОСОБА_3 , є порушенням ч. 5 ст. 116 ЗК України.

Крім того, технічна документація ОСОБА_2 щодо земельної ділянки площею 0,0934 га в АДРЕСА_1 виготовлена з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, а рішенням сільської ради від 23.06.2011 року ОСОБА_2 передано у власність земельну ділянку площею 0,0934 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд в с. Старі Кути, Косівського району, Івано-Франківської області.

Просила: скасувати рішення 7 сесії 6 демократичного скликання Старокутської сільської ради від 23 червня 2011 року про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0934 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в с. Старі Кути, Косівського району, Івано-Франківської області;

визнати недійсним та скасувати державний акт серії ЯК №967573 від 09.02.2012 року про право приватної власності ОСОБА_2 на зазначену земельну ділянку (а.с.1-9, том.1).

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 23 червня 2022 року в задоволенні позову відмовлено (а.с.205-210,том.1).

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

Вказує, що довідалась про порушене її право 22 жовтня 2020 року, тому з цього часу почався перебіг строку позовної давності. Якщо припустити, що перебіг позовної давності почався з 15 квітня 2019 року, тобто з часу відкриття спадщини або з часу реєстрації спадкової справи (22.04.2019 року), то даний строк становить два роки і 4 дні.

Апелянт не погоджується з висновком суду про те, що ОСОБА_3 було відомо про факт прийняття сільською радою рішення про передачу земельної ділянки на користь ОСОБА_2 , оскільки такий висновок є неправильним. Так, ОСОБА_3 померла в віці 83 роки, не була юридично грамотною та не могла знати підстав для звернення до суду у зв`язку з порушеним її правом на земельну ділянку. Саме Старокутська сільська рада, достовірно знаючи, що земельна ділянка станом на 2011 рік належала ОСОБА_3 на праві власності та видано їй на дану земельну ділянку Державний акт на право власності на землю від 21.06.1995 року, грубо порушуючи норми земельного законодавства, повторно передала цю земельну ділянку ОСОБА_2 .

Апелянт звертає увагу суду на те, що технічна документація про передачу у власність земельної ділянки ОСОБА_2 площею 0,0934 га за адресою АДРЕСА_1 виготовлена з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, а оспорюваним рішенням сільсокої ради від 23.06.2011 року передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0934 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 , куди ввійшла і спірна земельна ділянка, яка перебувала у приватній власності ОСОБА_3 площею 0,0740 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

Право власності на спірну земельну ділянку, як на спадкове майно після смерті ОСОБА_3 , визнано за нею на підставі рішення Косівського районного суду від 20.01.2022 року, яке набрало законної сили 03.03.2020 року. Відповідно вона є власником спірної земельної ділянки.

Просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с.218-224,том.1).

Відзив на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч.2 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

У судове засідання не з`явилися ОСОБА_2 , про день, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, а також представник Кутської селищної ради, надіславши на адресу суду заяву про розгляд справи без участі представника.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому апеляційний суд розглянув справу за відсутності відповідача ОСОБА_2 та Кутської селищної ради .

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення особи, яка подала апеляційну скаргу,позивачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Мули Х.О., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає її обґрунтованою, виходячи з таких підстав.

В силу ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Судом встановлено, що 26 березня 2012 року ОСОБА_3 зробила заповідальне розпорядження, згідно яким все своє майно, де б воно не було, і з чого б не складалося, і все те, що належатиме їй на день смерті і на що вона матиме за законом право, заповіла ОСОБА_1 , що підтверджується копією заповіту в матеріалах справи від 26.03.2012 року (а.с.13,том.1).

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про свідчить запис у свідоцтві про смерть Серії НОМЕР_1 від 15.04.2019 року(а.с.14,том.1).

Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №55941977 від 22.04.2019 року зареєстровано спадкову справу після смерті ОСОБА_3 (а.с.15, том.1).

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 20.01.2020 року за ОСОБА_1 визнано право власності після смерті ОСОБА_3 на спадкове майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,172 га, за адресою с. Старі Кути, Косівського району, Івано-Франківської області, яка складається із земельної ділянки площею 0,021 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд та будівель, та земельної ділянки площею 0,151 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (а.с.16-19,том.1).

Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №203997309 від 13.03.2020 року, право власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 10.03.2020 року на підставі вищезазначеного рішення суду (а.с.21,том.1).

Згідно державного акту серії ІІІ-ІФ № 014743/853, виданого на ім`я ОСОБА_3 , померлій належали земельні ділянки для обслуговування житлового будинку площею 0,021 га та для ведення особистого підсобного господарства площею 0,151 га (а.с.21, том.1).

Рішенням Старокутської сільської ради від 23.06.2011 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку. Вирішено передати у власність ОСОБА_2 земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд загальною площею 0, 0934 га, в тому числі за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку в АДРЕСА_1 (а.с.31).

Згідно державного акту серії ЯК № 967573 від 19.01.2012 року ОСОБА_2 є власником земельної ділянки 0,0934 га в АДРЕСА_1 (а.с.56).

На а.с.23-28,том.1 наявна технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_3 для будівництва і обслуговування житлового будинку,господарських будівель і споруд площею 0,0247 га, для ведення особистого селянського господарства площею 0,0740 га, площею 0,0770 га за адресою АДРЕСА_1 .

На а.с.34-42,том.1 наявна технічна документація по передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства площею 0,0934 га.

Згідно відповіді Кутської селищної ради №2242/07-22/22 від 18.11.2022 року, наданої апеляційному суду, будь-які документів Старокутською сільською радою про вибуття (вилучення, викупу, відмови від права власності тощо) щодо земельної ділянки в АДРЕСА_2 площею 0,0740 га з цільовим призначенням для ведення особистого сільського господарства із власності ОСОБА_3 відсутні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з положень ст.ст.256, 257, 261 ЦПК України, ст.ст.116,118,125,126,152,158 ЗК України, встановивши, що спірна земельна ділянка була передана відповідачу ОСОБА_2 в 2011 році, померла ОСОБА_3 була обізнана про вказаний факт та з 2011 року і по день смерті 2019 року жодних скарг в сільську раду не подавала, жодних позовів чи претензій до відповідача не пред`являла, та не заявляла про своє порушене право як законного власника земельної ділянки, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

З таким висновком апеляційний не погоджується з огляду на наступне.

Порядок набуття, оформлення права власності та права користування земельною ділянкою визначається ЗК України.

Частиною першою статті 35 ЗК України передбачено, що громадяни України із земель державної і комунальної власності мають право набувати безоплатно у власність або на умовах оренди земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва.

За правилами пунктів «б» та «в» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм для користування.

Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Частиною п`ятою статті 116 ЗК України передбачено, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Перелік правових підстав припинення права користування визначено статтею 141 ЗК України.

Відповідно до пункту а) частини першої статті 141 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є добровільна відмова від права користування земельною ділянкою. Згідно зі статтею 142 ЗК України припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки, а власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року в справі № 911/2701/17 (провадження № 12-258гс18) вказано, що «частиною п`ятою статті 116 ЗК України унормовано, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Земельні ділянки формуються як об`єкти цивільних прав: власності, постійного користування, оренди відповідно до закону, і припинення прав щодо цих об`єктів також має відбуватись виключно у відповідності до закону».

Вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування (статті 12, 40, 122 чинної редакції ЗК України, стаття 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Частиною першою статті 122 ЗК України визначено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб .

Матеріали справи не містять нотаріальної згоди на вилучення із свого користування земельної ділянки на користь відповідача. Сільською радою не приймалося відповідне рішення про вилучення з користування попереднього власника спірної земельної ділянки.

Натомість право позивача, як власника, виникло на підставі спадкування майна померлої ОСОБА_3 за заповітом і встановлене рішенням суду (рішення Косівського районного суду від 20.01.2020 року), яке набрало законної сили, що свідчить про законність її вимог щодо захисту її права у встановленому законом порядку.

Доводи відповідача про те, що він купив у ОСОБА_3 земельну ділянку не заслуговують на увагу, оскільки договір купівлі-продажу земельної ділянки укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (стаття 657 Цивільного кодексу України). Такого договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, укладеного у встановленому законом порядку, ОСОБА_2 суду не представлено.

Як і не представлено рішення органу місцевого самоврядування про вибуття (вилучення, викупу, відмови від права власності тощо) із власності ОСОБА_3 земельної ділянки.

Отже, слід дійти висновку, що право власності на оспорювань земельну ділянку за ОСОБА_3 не припинилося.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, наведена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом частини третьої статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Згідно зі статтею 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Що стосується висновку суду про відмову в задоволенні позовних вимог у зв`язку із спливом строку давності, то такий є помилковим, оскільки строк позовної давності ОСОБА_1 не пропущено. Позивачка звернулась з позовними вимогами 26 квітня 2021 року. Спірні правовідносини між нею та сторонами по справі виникли у зв`язку з наявністю у неї на праві власності на земельну ділянку після смерті ОСОБА_3 як спадкодавця.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права.

Відповідно ст.1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 і з дня її смерті відкрилася спадщина, тому право у позивачки на спадкове майно виникло не раніше 11 квітня 2019 року, відколи вона могла дізнатися про його порушення.

Позов поданий 21 квітня 2021 року, тобто у межах трьохрічного строку позовної давності, що дає підстави вважати, що такий позивачкою не пропущено.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, неправильно встановивши фактичні обставини справи, помилково дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 23 червня 2022 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Кутської селищної ради Івано-Франківського області задовольнити.

Скасувати рішення 7 сесії 6 демократичного скликання Старокутської сільської ради від 23 червня 2011 року про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0934 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в с.Старі Кути Косівського району Івано-Франківської області.

Визнати недійсним державний акт серії ЯК№967573 від 09.02.2012 року про право приватної власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0934 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в с.Старі Кути Косівського району Івано-Франківської області

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: Л.В.Василишин

В.Д.Фединяк

Повний текст постанови складено 16 грудня 2022 року.