Постанова

Іменем України

11 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 333/524/22

провадження № 61-9139св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Фаловської І. М.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк»,

особа, дії якої оскаржуються - приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Мойсеєнко Діна Петрівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 червня 2022 року в складі судді Варнавської Л. О. та постанову Запорізького апеляційного суду від 16 серпня 2022 року в складі колегії суддів: Кухаря С. В., Крилової О. В., Полякова О. З.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Мойсеєнко Д. П., заінтересована особа - акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» (далі - АТ «ПУМБ»).

В обґрунтування скарги ОСОБА_1 зазначила, що 17 квітня 2014 року Комунарським районним судом міста Запоріжжя видано виконавчий документ № 333/8470/13-ц про солідарне стягнення з неї та ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» заборгованості за кредитним договором .

08 червня 2019 року представник АТ «ПУМБ» звернувся до приватного виконавця Мойсенко Д. П. із заявою про примусове виконання цього виконавчого документа, зокрема стягнення з ОСОБА_1 на користь банку 30 000,00 грн. Згідно із вказаною заявою стягувач просив відкрити виконавче провадження за місцезнаходженням майна боржника (грошових коштів). При цьому у заяві зазначено, що у боржника ОСОБА_1 наявний відкритий рахунок в АТ «ПУМБ», на підтвердження чого представник надав відповідну довідку.

На підставі вказаної заяви 08 червня 2019 року приватним виконавцем Мойсеєнко Д. П. відкрито виконавче провадження № 59314816 щодо примусового виконання виконавчого документа від 17 квітня 2014 року № 333/8470/13-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованості на суму стягнення в розмірі 30 000,00 грн.

Із постановою приватного виконавця Мойсеєнко Д. П. від 08 червня 2019 року про відкриття виконавчого провадження № 59314816 заявниця не згодна та вважає, що вона підлягає скасуванню, оскільки приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи, місце виконання яких знаходиться у межах його виконавчого округу, в іншому випадку - виконавець зобов`язаний повернути виконавчий документ стягувачу. У свою чергу місце виконання визначається, виходячи із місця проживання/перебування боржника або з місцезнаходження майна боржника.

Згідно з інформацією з Єдиного реєстру приватних виконавців, приватний виконавець Мойсеєнко Діна Петрівна діє у виконавчому окрузі м. Київ.

Вона, як боржниця за виконавчим провадженням, зареєстрована і проживає у Запорізькій області у смт. Кам`яне Вільнянського району, жодного майна у місті Києві не має і не мала. Тобто приватний виконавець Мойсеєнко Д. П. не мала права відкривати виконавче провадження та проводити виконавчі дії щодо стягнення з неї заборгованості за кредитним договором у визначеному розмірі.

Пунктом 10 частини четвертої статті 4 Закону «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, зокрема приватним виконавцем, без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Враховуючи, що приватний виконавець Мойсеєнко Д. П. протиправно відкрила виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 333/8470/13-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь банку заборгованості за кредитним договором в розмірі 30 000,00 грн, заявниця просила:

- визнати неправомірною постанову приватного виконавця Мойсеєнко Д. П. від 08 червня 2019 року про відкриття виконавчого провадження № 59314816 про примусове виконання виконавчого листа № 333/8470/13-ц, виданого 17 квітня 2014 року Комунарським районним судом міста Запоріжжя;

- визнати всі виконавчі дії, вчинені приватним виконавцем Мойсеєнко Д. П. в межах виконавчого провадження № 59314816, протиправними;

- зобов`язати приватного виконавця Мойсеєнко Д. П. скасувати постанову від 08 червня 2019 року про відкриття виконавчого провадження № 59314816 про примусове виконання виконавчого листа № 333/8470-13-ц виданого 17 квітня 2014 року Комунарським районним судом міста Запоріжжя.

Короткий зміст судових рішень

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 червня

2022 року, залишеною без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 16 серпня 2022 року, скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Ухвала суду першої інстанції, з якою погодився апеляційний суд, мотивована тим, що приймаючи постанову про відкриття виконавчого провадження № 59314816 від 08 червня 2019 року та вчиняючи в його межах виконавчі дії щодо перевірки майна боржника, приватний виконавець Мойсеєнко Д. П. діяла на підставі та в межах повноважень, передбачених законом, оскільки виконавче провадження відкрито за місцезнаходження майна (грошових коштів) ОСОБА_1 , розміщених на рахунку, відкритому в АТ «ПУМБ, фактичним місцезнаходженням якого є адреса фінансової установи.

Крім того, після проведення виконавчих дій щодо виявлення майна (грошових коштів) боржника в межах територіального округу приватним виконавцем 03 грудня 2020 року прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» з підстав не виявлення майна боржника, на яке можливо звернути стягнення.

За наведених обставин правові підстави для визнання неправомірною та скасування постанови приватного виконавця Мойсеєнко Д. П. від 08 червня 2019 року про відкриття виконавчого провадження № 59314816 про примусове виконання виконавчого листа № 333/8470/13-ц, виданого 17 квітня 2014 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя, визнання всіх виконавчих дії, вчинених приватним виконавцем у межах виконавчого провадження № 59314816 протиправними, відсутні.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

14 вересня 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , засобами поштового зв`язку, звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 червня 2022 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 16 серпня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення скарги.

У касаційній скарзі заявниця посилається на пункт 1 частини другої

статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що судом апеляційної інстанції застосовано норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 580/905/21.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що зазначення в заяві стягувача наявності у боржника банківського рахунку у банку, зареєстрованому у м. Києві, не підтверджує наявність у боржника майна і не дає підстав приватному виконавцю для відкриття виконавчого провадження за місцезнаходженням майна.

Інші учасники справи не скористалися правом подати відзив на касаційну скаргу

Провадження в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 вересня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У жовтні 2022 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Установлено, що згідно з копією паспорта ОСОБА_1 із 1996 року зареєстрована за адресою: смт. Кам`яне, Вільнянський район, Запорізька область.

17 квітня 2014 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя видано виконавчий документ № 333/8470/13-ц про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «ПУМБ» 15 134,21 доларів США - заборгованості за сумою кредиту, 3 423,62 доларів США - заборгованості за непогашеними процентами за користування кредитом за період із 20 лютого 2012 року по 14 жовтня 2013 року, 18 480,78 грн - суми пені за порушення строків виконання зобов`язань, а разом 18 557,83 доларів США та 18 480,78 грн - заборгованості за кредитним договором від 27 серпня 2008 року № 6787524 та 1 668,14 грн витрат по сплаті судового збору.

Згідно з інформаційною довідкою з Єдиного реєстру приватних виконавців України від 10 травня 2022 року № 0510 приватний виконавець Мойсеєнко Д. П. діє на підставі рішення кваліфікаційної комісії приватних виконавців від 19 лютого 2018 року, виконавчий округ приватного виконавця - місто Київ.

08 червня 2019 року представник АТ «ПУМБ» звернувся до приватного виконавця Мойсенко Д. П. із заявою про примусове виконання виконавчого листа № 333/8470/13 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь банку 30 000,00 грн та просив відкрити виконавче провадження за місцезнаходженням майна боржниці (грошових коштів). При цьому у заяві було зазначено, що у боржниці ОСОБА_1 наявний відкритий рахунок в АТ «ПУМБ», на підтвердження чого представник надав відповідну довідку.

08 червня 2019 року приватним виконавцем Мойсеєнко Д. П. відкрито виконавче провадження № 59314816 щодо примусового виконання виконавчого документа від 17 квітня 2014 року № 333/8470/13-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованості на суму стягнення в розмірі 30 000,00 грн.

У подальшому, у межах виконання виконавчого документа № 333/8470/13-ц, приватним виконавцем проведені інші виконавчі дії, зокрема отримано відповіді з Пенсійного фонду України щодо останнього місця роботи боржника та отримання нею пенсії, з Державної фіскальної служби України щодо джерел отримання доходів боржників-фізичних осіб, про номери рахунків тощо. Отримано Інформацію з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта. Прийнято постанови про стягнення з боржника основної винагороди та арешт коштів боржника. Отримано відповідь щодо зареєстрованих транспортних засобів за боржницею. Направлено вимоги в установи банків щодо надання інформації про відкриті рахунки боржниці, залишку коштів на рахунках та накладених арештів на них.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

За частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Перевіряючи правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та дотримання норм процесуального права у контексті доводів та аргументів касаційної скарги, Верховний Суд виходить із такого.

В силу частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України «Про виконавче провадження»), визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», яка кореспондується з нормами статті 5 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.

Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом (стаття 3 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»).

За приписами частини першої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» право вибору пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до статті 5 цього Закону віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців, належить стягувачу.

Згідно з частинами першою та другою статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу. Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

За абзацом третім частини п`ятої статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» для проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна або про місце роботи в іншому виконавчому окрузі приватний виконавець має право вчиняти такі дії самостійно або залучати іншого приватного виконавця на підставі договору про уповноваження на вчинення окремих виконавчих дій, типова форма якого затверджується Міністерством юстиції України.

За частиною другою статті 25 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.

Виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя (частина 1 статті 25 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»).

Відомості про виконавчий округ, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність містяться у Єдиному реєстрі приватних виконавців України (пункт 4 частини другої статті 23 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»).

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» фізичні або юридичні особи мають право вільного вибору приватного виконавця з числа тих, відомості про яких внесено до Єдиного реєстру приватних виконавців України, з урахуванням суми стягнення та місця виконання рішення, визначеного Законом України «Про виконавче провадження».

Аналіз наведених норм матеріального права свідчить про те, що прийняття державним чи приватним виконавцем виконавчих документів до виконання здійснюється за територіальним принципом, суть якого полягає у тому, що державний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких знаходиться на території, на яку поширюються його функції, а приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких знаходиться у межах його виконавчого округу, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність, та відомості щодо якого внесені та містяться у Єдиному реєстрі приватних виконавців України. При цьому місце виконання виконавчого документу визначається за критеріями, зазначеними у частині другій статті 24 Закону України «Про виконавче провадження», до яких законодавець відносить: місце проживання, перебування боржника-фізичної особи, місцезнаходження боржника-юридичної особи, місцезнаходження майна боржника.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

За змістом норм чинного законодавства, що регулюють питання, пов`язані з виконанням судових рішень і рішень інших органів, що підлягають примусовому виконанню, виконавчий документ, прийнятий виконавцем до виконання, є підставою для початку здійснення виконавцем примусового виконання рішення. Оригінал (дублікат) виконавчого документа подається до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця разом із заявою про примусове виконання рішення.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника-фізичної особи, або, зокрема за місцезнаходженням майна боржника.

Стягувач, звертаючись до виконавця з заявою про примусове виконання рішення має довести саме обставини знаходження майна боржника на території, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби, або в межах виконавчого округу приватного виконавця, надати (додати до заяви) докази місцезнаходження майна боржника на цій території, а не докази фактичної наявності майна боржника у місцезнаходженні такого майна.

У разі посилання стягувача на наявність у боржника грошових коштів на рахунках у банківських установах, стягувач, який обмежений в отриманні інформації, що є банківською таємницею, має надати наявні у нього докази існування таких рахунків боржника, докази, з яких йому стало відомо про такі існуючі рахунки боржника.

Крім того, відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

За змістом пункту 21 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець саме під час здійснення виконавчого провадження (тобто після його відкриття) має право отримувати від банківських та інших фінансових установ інформацію про наявність рахунків та/або стан рахунків боржника, рух коштів та операції за рахунками боржника.

Згідно із частиною другою статті 36 Закону України «Про виконавче провадження» розшук боржника-юридичної особи, майна боржника організовує виконавець шляхом подання запитів до відповідних органів, установ або проведення перевірки інформації про майно чи доходи боржника, що міститься в базах даних і реєстрах, та перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) або його місцезнаходженням.

З аналізу наведеного вбачається, що чинною на момент виникнення спірних правовідносин редакцією Закону України «Про виконавче провадження» не було передбачено проведення виконавцем дій, спрямованих на перевірку наявності грошових коштів або майна боржника, про яке вказано стягувачем у заяві про примусове виконання судового рішення, до відкриття виконавчого провадження.

Як встановлено судами, виконавчим округом приватного виконавця Мойсеєнко Д. П. є місто Київ.

Звертаючись до приватного виконавця Мойсеєнко Д. П. із заявою про примусове виконання рішення, стягувач АТ «ПУМБ» просив відкрити виконавче провадження за місцем знаходження майна боржника, вказавши, що у боржника у місті Києві наявний відкритий рахунок в АТ «ПУМБ», який розташований за адресою: місто Київ, вулиця Андріївська, 4. При цьому представник до заяви додав довідку про наявність у ОСОБА_1 відкритого банківського рахунку.

Зважаючи на наведене вище, а також враховуючи положення Закону України «Про виконавче провадження», у редакції, чинній на момент звернення стягувача до виконавця з заявою про примусове виконання судового рішення, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що місцезнаходженням майна (грошових коштів) боржника є місто Київ, а тому воно розташовано в окрузі, в якому приватний виконавець здійснює діяльність та на який розповсюджується його компетенція.

Така позиція узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 10 вересня 2018 року в справі № 905/3542/15, від 01 серпня 2019 року в справі № 910/13508/15, від 27 грудня 2019 року в справі № 905/584/19,

Після відкриття виконавчого провадження приватний виконавець у межах виконання виконавчого документа № 333/8470/13-ц провела виконавчі дії щодо перевірки майнового стану боржниці.

Встановивши відсутність у боржниці майна, на яке може бути звернено стягнення в рахунок погашення заборгованості, приватний виконавець Мойсеєнко Д. П. 03 грудня 2020 року прийняла постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

Враховуючи наведене, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення скарги ОСОБА_4 , оскільки дії приватного виконавця у справі, яка переглядається, відповідали положенням Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 580/905/21, не заслуговують на увагу, з огляду на такі міркування.

У постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 580/905/21 (адміністративне провадження К/9901/29464/21) Верховний Суд дійшов висновку про те, що у разі відсутності у приватного виконавця доказів місцезнаходження майна боржника у межах виконавчого округу приватного виконавця у нього відсутні підстави для відкриття виконавчого провадження та прийняття виконавчого документу до виконання за таким критерієм як місцезнаходження майна боржника.

Такого висновку суд касаційної інстанції дійшов, виходячи з того, що у разі пред`явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця за місцезнаходженням майна боржника до заяви про примусове виконання рішення додається документ/копія документа, який підтверджує, що майно боржника (грошові кошти на рахунках в банках або інших фінансових установах) знаходиться(яться) на території, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби, або в межах виконавчого округу приватного виконавця (Пункт 3 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, доповнено новим абзацом згідно з наказом Міністерства юстиції № 3940/5 від 09 грудня 2019 року; із змінами, внесеними згідно з наказом Міністерства юстиції № 1825/5 від 01 червня 2020 року.

Тобто правовідносини у справі, на яку послалася заявниця у касаційній сказі, не є подібними правовідносинам у справі, яка переглядається, оскільки за встановленими у справі № 580/905/21 обставинами виконавче провадження було відкрито після внесення змін до пункту 3 розділу III Інструкції шляхом доповнення абзацом одинадцятим, положення якого діяли на момент відкриття виконавчого провадження у цій справі, та покладені судом в основу його висновків щодо незаконності дій виконавця з відкриття виконавчого провадження.

Натомість у справі, яка переглядається, на момент пред`явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця за місцезнаходженням майна боржника, до заяви про примусове виконання рішення не передбачалося надання документів на підтвердження знаходження грошових коштів на рахунках боржника в банках або інших фінансових, які знаходяться на території, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби, або в межах виконавчого округу приватного виконавця.

З огляду на викладене Верховний Суд вважає, що висновки у цій постанові Верховного Суду, є такими, що зроблені за іншого правового регулювання, та не є релевантними.

Таким чином Верховний Суд, у межах доводів касаційної скарги, дійшов висновку, що вони належним чином не підтверджені та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 червня 2022 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 16 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська