П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2022 року місто Київ

справа № 759/22232/19

провадження №22-ц/824/3418/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Держава Україна

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційні скарги Державної казначейської служби України та Київської обласної прокуратури

на рішення Святошинського районного суду м.Києва від 16 листопада 2021 року, ухвалене у складі судді Горбенко Н.О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України, третя особа: Київська обласна прокуратура про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного затримання та незаконного застосування запобіжного заходу, -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача Держава Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що 24 квітня 2014 року ОСОБА_1 була затримана працівниками Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області за підозрою у вчиненні злочину та 25 квітня 2014 року їй оголошено повідомлення про підозру за ч.5 ст.27, ч.3 ст.368 КК України.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду від 26 квітня 2014 року ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з визначенням розміру застави.

1 грудня 2016 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області ухвалив вирок, яким ОСОБА_1 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні щодо вчинення нею злочину, передбаченого ч.5 ст.27, ч.3 ст.368 КК України

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 14 березня 2017 року вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області залишено без змін.

25 липня 2017 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ залишив вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 1 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 14 березня 2017 року без змін.

Загалом ОСОБА_1 перебувала під слідством і судом з 24 квітня 2014 року до 25 липня 2017 року, тобто три роки, три місяці та один день.

Позивачка зазначає, що вона була незаконно затримана, до неї був незаконно застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з визначенням альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, вона перебувала в ізоляторі тимчасового тримання Васильківського МВ ГУМВС в Київській області, тобто була незаконно обмежена протягом 5-ти діб; незаконно перебувала під слідством та судом з 24 квітня 2014 року по 25 липня 2017 року, тобто протягом 40-ка місяців. В процесі проведення слідчих дій позивачка знаходилась у шоковому стані, та її права порушувались. У зв`язку з чим позивачка зазнала значних моральних страждань, приниження честі, гідності та ділової репутації, моральних переживань у зв`язку з порушенням її прав та нормальних життєвих зв`язків, порушення стосунків з оточуючими людьми, вимушеність змін звичного способу життя, що призвело до необхідності витрачання додаткових зусиль для його організації, тому у позивачки виникло право на відшкодування моральної шкоди на підставі чинного законодавства України.

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 16 листопада 2021 року, описка в якому виправлені ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 3 грудня 2021 року, позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, третя особа: Київська обласна прокуратура, про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного затримання та незаконного застосування запобіжного заходу задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію моральної шкоди в розмірі 207600 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу. в який просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. В апеляційній скарзі посилається на допущені судом порушення норм права. Зокрема, зазначає про те, що незаконність оскаржуваного рішення полягає в частині невірного визначення джерела відшкодування шкоди та, як наслідок, помилкового стягнення моральної шкоди безпосередньо з Казначейства. Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало (до того ж сам позивач не вказує на Казначейство як на порушника своїх прав). Відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства й обов`язкових висновків Конституційного суду України Казначейство не повинно нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних дій, зокрема, інших державних органів. Крім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції розглянув заяву ОСОБА_1 всупереч вимогам Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки відповідний розгляд повинен був здійснювати Бориспільській міськрайонний суд Київської області.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, заступник керівника Київської обласної прокуратури подав апеляційну скаргу, в який просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 . В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду в частині задоволення позову ухвалене судом без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, без доведеності обставин, які суд першої інстанції визнав встановленими, з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає про те, що з позовної заяви та матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , висловлюючи доводи щодо наявності підстав для відшкодування їй моральної шкоди, завданої протиправними діями органів досудового розслідування, належним чином не обґрунтувала та не довела жодними належними та допустимими доказами фактів заподіяння їй такої шкоди, протиправності дій відповідача та органу прокуратури, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідача та органу прокуратури та виною останніх в її заподіянні. Однак, суд безпідставно задовольнив позов у розмірі 207600 грн., оскільки виходячи зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів, позивачем не наведено аргументованих доводів та конкретних прикладів на підтвердження факту вчинення органами Київської обласної прокуратури фізичного чи психічного впливу на позивача в ході досудового розслідування чи судового розгляду кримінального провадження, що б вказувало на спричинення останньому моральних страждань, настання інших негативних подій та явищ, переживань тощо. Більше того, ОСОБА_1 не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження протиправності поведінки працівників органів прокуратури під час застосування до неї запобіжного заходу, здійснення інших процесуальних дій, які б обмежували її право тощо. При цьому, судом не враховано, що сам по собі факт постановлення судом виправдувального вироку стосовно позивача не призводить до безумовного та автоматичного обов`язку держави відшкодувати моральну шкоду особі, яка констатує її виключно наявністю такого факту.

Крім того, апелянт зазначає про те, що судом неправильно визначений період перебування позивача під слідством і судом. Фактично ОСОБА_1 перебувала під слідством і судом протягом 31 місяці та 6 днів ( з моменту оголошення повідомлення їй про підозру) - 25 квітня 2014 року і до моменту постановлення виправдовувального вироку Бориспільським міськрайонним судом Київської області - 1 грудня 2016 року.

Правом на подання відзиву позивачка ОСОБА_1 не скористалася.

В судове засіданні представник Державної казначейської служби України не з`явився, про день та час розгляду справи служба повідомлена, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, причини своєї неявки суду не повідомили, у зв`язку з чим суд вважав за можливе розглянути справу у відсутність представника відповідача відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

В судовому засіданні прокурор Київської обласної прокуратури Касяненко Д.М. апеляційні скарги підтримала і просила їх задовольнити.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Дадіверіна Л.І. проти доводів апеляційних скарг заперечувала і просила рішення як законне і обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в межах доводів апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що 24 квітня 2014 року ОСОБА_1 була затримана працівниками Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області за підозрою у вчиненні злочину за ч.5 ст.27, ч.3 ст.368 КК України в порядку ст.218 КПК України.

25 квітня 2014 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст. 27, ч.3 ст.368 КК України.

Згідно ухвали Києво-Святошинського суду Київської області від 26 квітня 2014 року по справі № 369/3903/14-к щодо підозрюваної ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з визначенням розміру застави.

Вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 1 грудня 2016 року по справі № 359/5687/15к ОСОБА_1 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні щодо вчинення нею злочину, передбаченого ч.5 ст.27, ч.3 ст.368 КК України.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 14 березня 2017 року вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 1 грудня 2016 року по справі № 359/5687/1 к залишено без змін.

25 липня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ залишив вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 1 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 14 березня 2017 року залишено без змін.

Крім того, судом установлено, що ОСОБА_1 перебувала під слідством та судом з 24 квітня 2014 року (день затримання ОСОБА_1 ), до 14 березня 2017 року (рішення Апеляційного інстанції, яким виправдувальний вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 1 грудня 2016 року залишено без змін, як наслідок - набрання виправдувальним вироком законної сили), тому строк в сукупності становить 34 місяців та 18 днів.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, засудження, ухвалення судом виправдувального вироку, позивач має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме ст.1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». З огляду на те, що Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 липня 2016 року вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 1 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 14 березня 2017року залишено без змін, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди за рахунок держави. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що саме Державна казначейська служба України, яка здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що проводять оперативно-розшукову діяльність, добуде розслідування, органу прокуратури або суду, має бути зобов`язана виплатити з рахунку державного бюджету позивачу в рахунок відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 207600 грн., розраховану за 34 місяці 18 днів перебування позивача під слідством чи судом, виходячи з мінімального розміру заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд врахував негативні наслідки, які продовжувались для позивача до винесення виправдувального вироку, характер і обсяг страждань, яких зазнала позивач, можливість відновлення немайнових втират, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному стані.

Проте, з такими висновками повністю погодитись не можна, виходячи з наступного.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст.1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктивного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом ( ч.7 ст.1176 ЦК України).

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94від 1 грудня 1994 року передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно - розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у ч.1 цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках постановлення виправдувального вироку суду ( п.1 ч.1 ст.2 Закону).

Положення статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.

Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (ст.4 вказаного Закону).

Відповідно до ч.2 ст.25 Бюджетного кодексу України, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст.2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

Відповідно до п.4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не менш одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто, Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене діє підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношення до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою. А суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосовувати й більший розмір відшкодування

У постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року в справі № 6-2203цс15 вказано, що «відповідно до ч.3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів до судового розслідування, прокуратури і суду» (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі спів мірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц зроблено висновок, що «моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношення мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

Тобто законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Задовольняючи частково позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, суд першої інстанції правильно застосував правило ч.3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно- розшукову діяльність, органів до судового розслідування, прокуратури і суду» та визначив розмір відшкодування моральної шкоди із розрахунку мінімальної заробітної плати у розмірі 6000 грн., встановленої законом станом на 2021 рік.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 4 червня 2018 року у справі № 489/2492/17, від 13 червня 2018 року у справі № 464/6863/16, від 21 червня 2018 року у справі № 205/119/17, від 25 липня 2018 року у справі № 67/14493/16-ц, від 12 лютого 2020 року у справі № 295/692/17.

У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палата Верховного Суду від 2 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження.

Визначаючи строк перебування ОСОБА_1 під слідством і судом, суд першої інстанції помилково вважав, що початком є 24 квітня 2014 року (день затримання ОСОБА_1 ).

Установлено, що ОСОБА_1 підозра пред`явлена 25 квітня 2014 року. Отже, правильним першим днем є 25 квітня 2014 року - день пред`явлення ОСОБА_1 підозри у вчинені злочину.

Доводи апеляційної скарги Київської обласної прокуратури про те, що саме з моменту проголошення Бориспільським міськрайонним судом Київської області ОСОБА_1 набула статусу виправданої особи, а тому період, за який позивачу може бути відшкодована моральна шкода, у разі її доведення, складає 31 місяць та 6 днів ( з 25 квітня 2014 року до 1 грудня 2016 року), є безпідставними, виходячи з наступного.

Згідно з п.14 ч.1 ст.3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.1 ст.43 КПК України виправданим у кримінальному провадженні є обвинувачений, виправдувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили.

Згідно з ч.ч.1-4 ст.532 КПК України вирок або ухвала суду першої інстанції, ухвала слідчого судді, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок чи ухвала суду, ухвала слідчого судді не набрала законної сили. Судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення.

Враховуючи наведене, особа перебуває під слідством чи судом до набрання законної сили виправдувальним вироком або судовим рішенням, яким закрито провадження, а не ухваленням судом першої інстанції вироку, який був оскаржений в апеляційному порядку.

Оскільки вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 1 грудня 2016 року, яким ОСОБА_1 було виправдано у вчиненні інкримінованого їй злочину, ухвалою Апеляційного суду Київської області від 14 березня 2017 року був залишений без змін, то саме із вказаної дати ( з дня набрання вироком законної сили) позивачка вважається такою, що реабілітована та позбавлена будь-яких обмежень у правах, а кримінальне переслідування відносно неї - завершеним.

Таким чином, період перебування позивача під слідством і судом складає 34 місяці 17 днів, з 25 квітня 2014 року по 14 березня 2017 року.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення щодо визначення судом періоду перебування позивача під слідством і судом, підлягає зміні в частині наведених мотивів.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що підстави для зменшення розміру моральної шкоди, що визначена судом першої інстанції до стягнення, відсутні, законом обмежено лише мінімальний розмір моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що позивачем не доведено факт заподіяння йому моральної шкоди, а судом не враховано те, що у ході досудового розслідування кримінальної справи відносно позивача незаконного взяття і тримання під вартою та інших процесуальних дій, які б суттєво обмежували права позивача, не здійснювалось, висновків суду не спростовують і не впливають на їх правильність, зводяться до переоцінки доказів.

Доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України щодо непідсудності справи Святошинському районному суду м.Києва, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки відповідач при розгляді справи судом першої інстанції не заявляв про непідсудність справи суду першої інстанції ( ч.2 ст.378 ЦПК України).

Разом з тим, заслуговують на увагу доводи Державної казначейської служби України щодо помилкового стягнення моральної шкоди безпосередньо з Казначейства, з огляду на таке.

Як убачається з позовної заяви ОСОБА_1 , позовні вимоги позивач пред`явила до Держави Україна.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин ( ч.2 ст.2 ЦК України).

Відповідно до ст.170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Згідно з п.1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (пп.3 п.4 Положення).

Отже, відповідачем у справі є держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність значення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підставу, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16.

За таких обставин рішення суду першої інстанції слід змінити, зазначивши відповідачем у справі «Держава Україна» замість «Державна казначейська служба України», відповідно резолютивна частина рішення підлягає зміні в частині зазначення про стягнення коштів не з Державного бюджету України, а з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Державної казначейської служби України і Київської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м.Києва від 16 листопада 2021 року змінити, зазначити відповідачем у справі «Держава Україна» замість «Державна казначейська служба України». Мотивувальну частину рішення суду першої інстанції викласти в редакції цієї постанови.

Абзац другий резолютивної частини рішення Святошинського районного суду м.Києва від 16 листопада 2021 року викласти в такій редакції: «Стягнути з Держави України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди в розмірі 207600 грн.»

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус