Справа № 461/3259/21 Головуючий у 1 інстанції: Романюк В.Ф.
Провадження № 22-ц/811/3489/21 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2022 року м.Львів

Справа № 461/3259/21

Провадження № 22ц/811/3489/21

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова ухвалене у м. Львові 12 липня 2021 року у складі судді Романюка В.Ф., у справі за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу, -

встановив:

26 квітня 2021 року АТ «Ідея банк» звернулося до суду з цим позовом. В обґрунтування позову посилається на те, що 27 лютого 2018 року між ПАТ «Ідея Банк», котре згодом змінило найменування на АТ «Ідея Банк», та відповідачем було укладено кредитний договір №Z62.00607.003705820. Згідно кредитного договору відповідач отримала кредит в розмірі 100 000 грн. зі сплатою 15% річних, з погашенням кредиту та процентів у терміни, передбачені графіком щомісячних платежів. Позивач повність виконав свої зобов`язання згідно кредитного договору, що підтверджується видатковими касовими (меморіальними) ордерами. Відповідач не повернула отриманий кредит у встановлений договором термін та не сплатила нараховані інші платежі за кредитним договором. Останній платіж відповідачем здійснено 2 червня 2020 року. Зазначає, що сума боргу відповідача за кредитним договором станом на 24 лютого 2021 року становить 101 167,1 грн. Вказана заборгованість відповідача підтверджується випискою по особовому рахунку № НОМЕР_1 та довідкою-розрахунком заборгованості станом на 24 лютого 2021 року. Враховуючи наведене, а також те, що на даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість, що є порушенням законних прав та інтересів позивача, просить позов задовольнити.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 12 липня 2021 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 101 167,1 грн. Вирішено питання стягнення судових витрат.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 . В апеляційній скарзі посилається на те, що судом неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, рішення винесено з порушенням норм матеріального права. Вказує, що позивачем направлено вимогу на адресу, по якій вона не проживає та не могла отримати кореспонденцію. Вважає, що положення пункту 1.10 та пункту 6, 6.1 кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є незаконними та повинні бути визнані недійсними. Просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити банку в стягненні заборгованості за кредитним договором.

19 січня 2022 року АТ «Ідея Банк» подано відзив на апеляційну скаргу, у якому вказує, що заборгованість ОСОБА_1 підтверджено належними доказами, які спростовують твердження відповідача, викладені в апеляційній скарзі, судом надано вірну правову оцінку всім доказам та аргументам. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення - без змін.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що 27 лютого 2018 року між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №Z62.00607.003705820, відповідно до якого відповідач отримала кредит в розмірі 100 000 грн., зі сплатою 15 % річних, з погашенням кредиту та відсотків у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів. Сторони домовились, що строк позовної давності за цим договором, в тому числі, щодо стягнення неустойки (штрафу, пені) становить три роки.

8 січня 2021 року банком на адресу ОСОБА_1 направлено вимогу про усунення порушення кредитних зобов`язань, у якій АТ «Ідея Банк» вимагало терміново, протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дня направлення кредитором цієї вимоги виконати зобов`язання по кредитному договору та достроково повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитними коштами, тобто до дня фактичного погашення всієї заборгованості за кредитом, а також суму пені, нарахованої на день повного погашення заборгованості, та інші платежі за кредитним договором. Також відповідачу було повідомлено, що у випадку непогашення заборгованості за кредитним договором в тридцятиденний строк з дня направлення цієї вимоги, до неї будуть здійсненні заходи щодо примусового стягнення заборгованості за кредитним договором на власний вибір кредитора. Однак, відповідач належним чином не відреагувала на вимогу та зобов`язання за вищезгаданим договором кредиту не виконала.

Відповідно до розрахунку суми боргу за кредитом, наданого позивачем, борг ОСОБА_1 становить 101 167,1 грн. та складається із наступного: основний борг - 40 482,22 грн., прострочений борг - 25 622,5 грн., прострочені проценти - 7 464,51 грн., строкові проценти - 596,58 грн., нарахована плата за обслуговування кредиту - 2 395,3 грн., прострочена плата за обслуговування кредиту - 24 603,65 грн. та пеня за несвоєчасне погашення платежів - 2,34 грн.

Останній платіж відповідачем по кредитному договору здійснено 2 червня 2020 року.

Відповідач умов договору у встановлений договором термін не виконала.

В розмір заборгованості, заявленої у позові, банком було нараховано плату за обслуговування кредиту в розмірі 2 395,3 грн. та прострочену плату за обслуговування кредиту в розмірі 24 603,65 грн.

Відповідно до ч.ч. 1,4 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Стаття 526 ЦК України встановлює, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ст.1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

На підставі встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про стягнення заборгованості за тілом кредиту, відсотками за користування кредитними коштами та пені.

Разом з тим, суд першої інстанції задовольнив вимоги про стягнення плати за обслуговування кредиту. Із зазначеними висновками колегія суддів не погоджується з урахуванням наступного.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Щодо наслідків включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації, що за законом повинна надаватися безоплатно, має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності на момент виникнення спірних правовідносин та в цій частині відміняє дію попереднього нормативно-правового акта, тобто застосуванню підлягає Закон України «Про споживче кредитування».

Згідно з пунктом 1.10 кредитного договору від 27 лютого 2018 року позичальнику було встановлено плату за обслуговування кредиту, що включає в себе плату за: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо.

Тобто, вказаним пунктом договору позичальнику фактично було встановлено плату за надання інформації щодо її кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».

При цьому, надання інших послуг, за вказану плату умовами договору не передбачено.

Вказана щомісячна плата за обслуговування міститься й у пункті 6 кредитного договору, а саме у графіку щомісячних платежів.

Встановлена пунктом 1.10 кредитного договору відповідачу плата за обслуговування кредиту суперечить вимогам частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Ці положення є нікчемними.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.

Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Нікчемний правочин є недійсним з моменту його вчинення.

Статтею 217 ЦК України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відтак, вимога про стягнення плати за обслуговування кредиту до задоволення не підлягає.

Згідно п.5.5 кредитного договору, строк позовної давності за цим договором, в тому числі щодо стягнення неустойки (штрафу, пені), встановлюється сторонами тривалістю у три роки.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Стаття 258 цього Кодексу визначає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

На відміну від обчислення позовної давності для вимоги про стягнення штрафу, позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені. Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 23 березня 2018 року у справі №444/9519/12.

Оскільки сторони в договорі передбачили позовну давність щодо вимоги про стягнення неустойки у три роки, то пеня підлягає стягненню.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів прийшла до висновку, що оскаржене рішення відповідно до ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову з наведених вище мотивів.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача в користь позивача належить стягнути 1664,14 грн. сплаченого судового збору при зверненні з позовом. З позивача в користь відповідача підлягає стягненню 908,53 грн. судового збору, пов`язаного з переглядом рішення в апеляційному порядку. Різниця складає 755,61 грн., які підлягають стягненню з відповідача в користь позивача.

Керуючись: ст.141,ст.367, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 12 липня 2021 року скасувати та прийняти нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , адреса місця проживання (реєстрації): АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» (79008, м.Львів, вул. Валова,1 1, ) заборгованість за кредитним договором в розмірі 74 168, 15 грн. (сімдесят чотири тисячі сто шістдесят вісім грн. 15 коп.) та 755,61 грн. (сімсот п`ятдесят п`ять грн. 61 коп.( судового збору.

В решті позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 30 грудня 2022 року.

Головуючий______________________Т. І. Приколота

Судді: ___________ Ю.Р. Мікуш _______________Р.В. Савуляк