КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 752/2298/21 Головуючий у суді І інстанції Слободянюк А.В.
Провадження № 22-ц/824/4733/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Ігнатченко Н.В., суддів: Мережко М.В., Савченка С.І., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 вересня 2021 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Ліко-Житлосервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за утримання підземної автостоянки,

в с т а н о в и в:

У грудні 2020 року товариство з обмеженою відповідальністю «Ліко-Житлосервіс» (далі - ТОВ «Ліко-Житлосервіс») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за утримання підземної автостоянки, в якому з урахуванням збільшення позовних вимог просило стягнути з відповідача на його користь борг з оплати обслуговування підземної автостоянки за період з 1 березня 2017 року по 31 березня 2021 року у розмірі 30 915,42 грн, інфляційні витрати - 3 340,03 грн та 3 % річних - 1 280,49 грн, а також витрати по сплаті судового збору в сумі 2 102,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 11 серпня 2015 року ОСОБА_1 є власником машиномісця № НОМЕР_1 (блок Б) в підземному паркінгу АДРЕСА_1 , а тому є споживачем наданих їй житлово-комунальних послуг та зобов'язана брати участь у витратах на утримання паркінгу.

ТОВ «Ліко-Житлосервіс» здійснює обслуговування багатоквартирних житлових будинків у Голосіївському районі м. Києва, в тому числі вбудованої підземної автостоянки (паркінгу) за цією адресою, де забезпечує прибирання, цілодобову охорону, комунальні послуги тощо, на підставі акту прийому-передачі від 1 вересня 2008 року від забудовника ТОВ «ТМО Ліко-Холдінг».

Відповідачу неодноразово направлялася пропозиція укласти типовий договір про відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки, яка залишилась без відповідного реагування, утім споживач зобов`язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними.

Разом з тим відповідач за спожиті послуги з утримання підземної автостоянки кошти не сплачувала, у зв`язку з чим у неї станом на квітень 2021 року утворилася вищевказана заборгованість, погашення якої вона ігнорує, отримуючи щомісячно рахунки на оплату. Оскільки відносини між сторонами є грошовим зобов`язанням, то відповідач має сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3 % річних від простроченої суми.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21 вересня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Ліко-Житлосервіс»заборгованість за утримання підземної автостоянки в сумі 30 915,42 грн, інфляційні втрати у розмірі 3 340,03 грн, 3 % річних від простроченої суми у розмірі 1 280,49 грн та судовий збір у розмірі 2 102,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач як власник машиномісця у підземному паркінгу, обслуговування якого здійснює позивач, не здійснювала оплату наданих позивачем та спожитих нею послуг з утримання автостоянки відповідно до вимог закону, а тому наявні підстави для стягнення з неї на користь позивача заявленої суми заборгованості з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач через представника - адвоката Булаха О.І. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції і недоведеностіобставин, що мають значення для справи,які були визнанні встановленими, неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивач не надав додатки до акту приймання-передачі підземної автостоянки від 1 вересня 2008 року, тому в повній мірі встановити обсяг наданих йому прав є неможливим. При розгляді даної справи суд не надав правової оцінки листуванню між сторонами, факту ненадання послуг позивачем або їх надання неналежної якості та недоведеності підстав формування тарифів на послуги з обслуговування підземної автостоянки. Також наведений позивачем перелік наданих послуг в розумінні статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» не є житлово-комунальними послугами. Водночас 1 жовтня 2021 року відбулися збори співвласників підземної автостоянки (паркінгу) за місцезнаходженням: АДРЕСА_1 , на яких прийнято рішення відмовитись від надання послуг ТОВ «Ліко-Житлосервіс».

У відзиві на апеляційну скаргу представник за довіреністю ТОВ «Ліко-Житлосервіс», яке 9 листопада 2021 року змінило найменування на ТОВ «Управляюча компанія «Венеція», - адвокат Безродний А.Ю. просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилами частини першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі договору дарування від 11 серпня 2015 року ОСОБА_1 є власником машиномісця № НОМЕР_1 (блок Б) в підземному паркінгу у будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 20,8 кв. м (а.с. 13).

ТОВ «Ліко-Житлосервіс» здійснює утримання, обслуговування та експлуатацію підземної автостоянки на 44 машиномісця, загальною площею 2 226,8 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі акту прийому-передачі підземної автостоянки від 1 вересня 2008 року, підписаного з ТОВ «ТМО Ліко-Холдінг»(а.с. 17).

Позивачем двічі у лютому 2018 року та у грудні 2020 року цінними листами з описом вкладення на адресу реєстрації місця проживання відповідача направлялись пропозиція про укладання типового договору про відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки з доданням проекту такого договору (а.с. 6-12, 14, 37).

Встановленим є те, що між сторонами не було укладено договір про відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки відповідно до вимог чинного законодавства України та тривала письмова переписка, в тому числі щодо переліку та розрахунку вартості платних послуг з обслуговування паркінгу та одного машиномісця (а.с. 45-62).

З матеріалів справи вбачається, що у відповідача як власника машиномісця у паркінгу існує заборгованість перед позивачем за спожиті послуги за користування машиномісцем, надання комунальних послуг та послуг з утримання підземної автостоянки і прилеглої території, розмір якої згідно наданих позивачем довідок і розрахунків за період з 1 березня 2017 року по 31 березня 2021 року становить 30 915,42 грн як основний борг, 3 340,03 грн - інфляційна складова боргу та 1 280,49 грн - 3 % річних (а.с. 15, 16, 79).

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 319 ЦК України встановлено, що власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України).

За змістом статті 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Згідно з частиною другою статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Відповідно до частини другої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Отже, власник нежитлового приміщення в багатоквартирному будинку у вигляді машиномісця у вбудованому підземному паркінгу несе також обов`язок з витрат на утримання цієї автостоянки.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, відповідно до якої цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією продовжують цивільні права та обов`язки.

Статтею 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правило статті 526 ЦК України є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

За приписами статей 530, 610, 611,612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

ЦК України передбачає спеціальні засоби, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником, які є видами забезпечення виконання зобов`язання.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року (в редакції Закону, чинної на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг (стаття 3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Згідно із статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загальногокористування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

Згідно із статтею 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені права та обов`язки споживача й виконавця житлово-комунальних послуг, зокрема, правом споживача є одержання вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, а обов`язком - оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом. Обов`язком виконавця надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги був визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Аналогічні положення містить уведений в дію 1 травня 2019 року Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року, відповідно до частини першої статті 9 якого споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначене узгоджується з висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13 та від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

Такий же правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, де Велика Палата погодилася з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про те, що у сторін спору є фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, а відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за надані такі послуги та не знайшла підстав для відступу від висновку Верховного Суду України у постанові від 20 квітня 2016 року при розгляді справи № 6-2951цс15 (пункти 19-20).

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У даному конкретному випадку між позивачем та відповідачем склалися фактичні договірні відносини, за якими ОСОБА_1 як власнику машиномісця № НОМЕР_1 (блок Б) в паркінгу у будинку АДРЕСА_1 надавалися житлово-комунальні послуги, які вона була зобов`язана оплачувати, оскільки фактично користувалася ними як співвласник підземної автостоянки у багатоквартирному житловому будинку.

Тобто, незважаючи на відсутність письмового договору між сторонами про відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки, із фактичних стосунків, що склалися між сторонами, вбачається, що такі договірні відносини між ними існують, оскільки ТОВ «Ліко-Житлосервіс» у встановленому законом порядку послуги з утримання і обслуговування паркінгу відповідачу надавалися у спірний період (а.с. 18-29), у зв`язку з цим воно несло витрати, а тому остання повинна також нести зобов`язання по їх сплаті, як власник машиномісця.

Проте, відповідач належним чином не виконувала покладені на неї зобов`язання, своєчасно не оплачувала спожиті послуги, внаслідок чого за період з 1 березня 2017 року по 31 березня 2021 року виникла заборгованість, розмір якої становить 30 915,42 грн - основний борг, 3 340,03 грн - інфляційна складова боргу та 1 280,49 грн - 3 % річних.

Колегія суддів враховує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Особа, яка є власником (законним користувачем) квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку, зобов`язана здійснювати платежі та внески на утримання і ремонт спільного майна відповідно до розміру своєї частки та затверджених тарифів, а також сплачувати вартість інших комунальних послуг.

Отже, судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідач допустила невиконання вимог закону щодо належної оплати вартості послуги з утримання та обслуговування підземної автостоянки (паркінгу) в установлений строк та у визначеній сумі вартості цієї послуги, що є підставою для стягнення з неї на користь позивача заборгованості за надані та спожиті житлово-комунальні послуги з інфляційними втратами та трьома процентами річних від простроченої суми боргу.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не надав правової оцінки листуванню між сторонами, факту ненадання послуг позивачем або їх надання неналежної якості та недоведеності підстав формування тарифів на послуги з обслуговування підземної автостоянки, ураховуючи положення статей76-80, 89, 264 ЦПК України є необґрунтованими, оскільки дані послуги були надані ТОВ «Ліко-Житлосервіс» у спірний період часу відповідно до вимог чинного законодавства, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідач від наданих позивачем послуг у встановленому законом порядку не відмовлялася, належних і допустимих доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, що б давало підстави для звільнення від їх оплати, останньою не надано.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції врахував, що відсутність відповідного договору між споживачем житлово-комунальних послуг та їх виконавцем не є підставою для відмови у стягненні заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг, оскільки згідно зі статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають також із дій осіб, які породжують ці права та обов`язки, і такою дією є реальне надання послуг та їх отримання відповідачем.

Неукладення договору про надання послуг між сторонами не є підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості за такі послуги, оскільки укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов`язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам частини третьої статті 6, статтям 627, 630 ЦК України та статтям 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції Закону, чинної на час виникнення спірних правовідносин).

При цьому нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в будь-якій редакції не передбачено, що управитель або виконавець повинен надавати споживачу акти виконаних робіт щомісячно щодо фактично наданих послуг.

Так, статтею 27 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року визначено порядок оформлення претензій споживачів. Зокрема, відповідно до частин першої, другої, четвертої вказаної статті у разі ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальних послуг споживач має право викликати виконавця комунальних послуг (його представника) для перевірки кількості та/або якості наданих послуг. У разі ненадання, надання неналежної якості послуги з управління багатоквартирним будинком споживач має право викликати управителя для перевірки якості наданих послуг. За результатами перевірки якості надання комунальних послуг або якості послуг з управління багатоквартирним будинком складається акт-претензія, який підписується споживачем та виконавцем комунальної послуги або управителем (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком).

Отже, встановлення факту надання житлово-комунальних послуг неналежної якості законодавцем врегульовано в позасудовому порядку.

Одночасно факт ненадання послуги або зниження якості наданої послуги, що є порушенням умов договору в розумінні статей 526, 530 ЦК України, повинен бути зафіксований належним чином.

Колегія суддів, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, виходить із відсутності підстав для звільнення відповідача від оплати спожитих послуг, що надавалися позивачем, оскільки відповідачем не надано належних доказів звернення до позивача з метою складання акту-претензії щодо неналежного виконання житлово-комунальних послуг, а саме послуг з утримання та обслуговування підземної автостоянки (паркінгу) у будинку АДРЕСА_1 .

Письмові звернення, листи, запити, відповіді на пропозиції укласти договір ОСОБА_1 до ТОВ «Ліко-Житлосервіс» правомірно не взяті місцевим судом до уваги як такі, що не можуть виступати належними доказами фіксації неналежного виконання товариством взятих на себе обов`язків щодо утримання та обслуговування підземної автостоянки у спірний період часу та достовірно підтверджувати ті дефекти, вимоги про усунення яких заявлявла відповідач.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків щодо наявності боргових зобов`язань у відповідача перед позивачем за надані житлово-комунальні послуги і підстав для покладення на відповідача відповідати за пред`явленим позовом.

Аргументи представника відповідача в апеляційній скарзі на те, що Закон України «Про житлово-комунальні послуги» не поширюється на спірні правовідносини, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вказаний закон регулює відносини між споживачем та особою, яка надає житлово-комунальні послуги, в тому числі й щодо нежитлових приміщень, до яких відноситься підземна автостоянка, розташована по АДРЕСА_1 , а тому суд першої інстанції правомірно застосував його положення під час вирішення справи.

Також не мають значення для правильного вирішення справи й доводи апеляційної скарги про те, що 1 жовтня 2021 року відбулися збори співвласників підземної автостоянки за місцезнаходженням: АДРЕСА_1 , на яких прийнято рішення відмовитись від надання послуг ТОВ «Ліко-Житлосервіс», оскільки вказані події мали місце поза межами спірного періоду надання послуг з утримання та обслуговування паркінгу та ухвалення оскаржуваного судового рішення, відтак ніяким чином не спростовують висновків суду першої інстанції про те, що жодних доказів, які б спростовували обставини, викладені позивачем, відповідачем не надано, зокрема, не спростовано розміру нарахованої суми заборгованості, а також не подано відповідних заяв про можливість застосування строків позовної давності до пред`явлених позовних вимог, що позбавляє суд можливості самостійно вирішити вказані питання в силу диспозитивності цивільного судочинства.

Інші доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні стороною відповідача спірних правовідносин та положень законодавства, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за розгляд справи в апеляційному суді відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 вересня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: Н.В. Ігнатченко

М.В. Мережко

С.І. Савченко