Постанова

Іменем України

11 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 761/4416/20

провадження № 61-18003св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Акціонерне товариство «БМ-2018», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Флексіс»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 листопада 2020 року

ухвалене у складі судді Притули Н. Г., та постанову Київського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року, прийняту у складі колегії суддів:

Олійника В. І., Болотова Є. В., Музичко С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом

до Акціонерного товариства «БМ-2018» (далі - АТ «БМ-2018»), Товариства

з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Флексіс»

(далі - ТОВ «ФК «Флексіс»), в якому просила визнати договір

від 19 листопада 2019 року № 19/11/2019/6 про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитним договором від 26 серпня 2008 року № 21/58/260808 та договорами забезпечення недійсним.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 26 серпня 2008 року між нею та ВАТ «БМ Банк» укладено кредитний договір № 21/58/260808,

згідно з яким вона отримала грошові кошти у розмірі 35 000,00 доларів

США, зі сплатою 15 % річних, на строк до 25 серпня 2033 року, для придбання нерухомості.

На забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, між нею та банком укладено договір поруки та договір іпотеки,

за умовами якого вона передала в іпотеку банку недобудований будинок.

19 листопада 2019 року між ТОВ «ФК «Флексіс» та АТ «БМ-2018»,

яке є правонаступником прав та обов`язків ВАТ «БМ Банк», укладено договір № 19/11/2019/6 про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитним договором від 26 серпня 2008 року

№ 21/58/260808 та договорами забезпечення.

Зазначала, що вказаний договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитним договором від 26 серпня 2008 року

та договорами забезпечення порушує її права позивача, суперечить положенням Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Крім того, вказувала на те, що в оспорюваному договорі завищено суму заборгованості, ніж та, що стягнута рішенням суду.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір

від 19 листопада 2019 року № 19/11/2019/6 про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитним договором № 21/58/260808

від 26 серпня 2008 року та договорами забезпечення недійсним.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 03 листопада 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що оспорюваним договором права позивача не порушені.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну

скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення та направити справу на новий судовий розгляд.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку те, що до ТОВ «ФК «Флексіс» перейшло

лише право вимоги в частині стягнення сум заборгованості, а не право вимоги за договором іпотеки та договором поруки. Також, судами

не встановлено, чи використовується позивачем предмет іпотеки,

як місце постійного проживання, оскільки відповідно доЗакону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого

як забезпечення кредитів в іноземній валюті» кредитна установа не має права відступити на користь іншої особи свої права вимоги

до позичальників за кредитами, якщо як забезпечення зобов`язань виступає таке майно.

Підставами касаційного оскарження рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 листопада 2020 року та постанови Київського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 14-474апп19), від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20); суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

08 листопада 2021 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали з Шевченківського районного суду міста Києва.

У листопаді 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

26 серпня 2008 року між ВАТ «БМ Банк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 21/58/260808, згідно з умовами якого позичальнику надано кредит у сумі 35 000,00 дол. США, зі сплатою 15 % річних, терміном користування до 25 серпня 2033 року для придбання нерухомого майна.

На забезпечення виконання умов кредитного договору, 26 серпня 2008 року між ВАТ «БМ Банк» та ОСОБА_1 укладений договір поруки та договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку передано недобудоване нерухоме майно.

19 листопада 2016 року між ТОВ «Фінансова компанія «Флексіс»

та Акціонерним товариством «БМ-2018», яке є правонаступником прав

та обов`язків ПАТ «БМ Банк», Відкритого акціонерного товариства

«БМ Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «БМ Банк» в особі ліквідатора Новикова Є. М., укладений договір № 19/11/2019/6

про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитним договором від 26 серпня 2008 року № 21/58/260808 та договорами забезпечення.

Відповідно до пункту 1.1.6 вказаного договору первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору, а новий кредитор набуває право грошової вимоги первісного кредитора до боржника за кредитним договором

по сплаті заборгованості за кредитним договором, строк платежу за яким настав, а також права вимоги за договорами забезпечення та всі визначені в судових рішеннях до стягнення з боржника, поручителя та майнового поручителя на користь первісного кредитора суми, в тому числі судовий збір, суми, що сплачені на авансування виконавчих дій, суми всіх похідних вимог забезпечення виконання зобов`язань - штрафи, пені, неустойки,

а також вимоги трьох відсотків річних, які передбачені у статті 625

ЦК України) та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги ціну договору у порядку та строки, встановлені цим договором.

Відповідно до пункту 2.2 зазначеного договору, розмір заборгованості боржника, право вимоги якої відступається за цим договором, становить

40 249,96 доларів США.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні

чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення

судів попередніх інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального

та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків

не спростовують.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких

є необхідним для чинності правочину.

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор

у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) зазначено, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Згідно з частиною першою статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (стаття 517 ЦК України).

Відповідно до статті 519 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

Отже, необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

У справі, яка переглядається, позивач фактично оспорює дійсність цієї угоди в частині розміру переданої новому кредитору вимоги (розміру заборгованості за кредитним договором). Проте вказані обставини є предметом доказування та встановлення у справі за позовом нового кредитора до боржника про стягнення заборгованості за кредитним договором, а не у справі про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 761/33403/17 (провадження № 61-12551св20).

У постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 639/4836/17 (провадження № 61-21697св19) Верховний Суд зазначив, що: «законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, з розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги.

Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено в оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, боржник не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору».

Аналогічних за своїм змістом правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 924/1014/18, від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18.

Відповідно до статті 24 Закону України «Про іпотеку» правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що з укладенням договору про відступлення права вимоги за кредитним договором, відбулася заміна кредитодавця, проте до відповідача перейшло лише право вимоги в частині стягнення сум, а не право вимоги за договором іпотеки. Також будь-які докази про наявність нотаріально посвідченого договору

в матеріалах справи відсутні, оспорюваний договір укладений в простій письмові формі.

За таких обставин, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитним договором від 26 серпня 2008 року № 21/58/260808 та договорами забезпечення не суперечить актам цивільного законодавства, а позивач не надала доказів того, що внаслідок укладення оспорюваного договору були порушені її права.

Посилання як на підставу касаційного оскарження на застосування

норм права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладениху постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 14-474апп19),

від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20) не заслуговують на увагу, оскільки фактичні обставини у вказаних справах відрізняються від тих, що установлені судами у справі, яка переглядається

в касаційному порядку.

Доводи, викладені у касаційній скарзі, висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди з висновками судів щодо встановлення обставин справи

та тлумачення норм процесуального права на свій розсуд.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 листопада 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 вересня

2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. В. Коломієць Б. І. Гулько Д. Д. Луспеник