Єдиний унікальний номер судової справи: 487/3894/21
Провадження №22-ц/812/982/22 Доповідач суду апеляційної інстанції Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

14 грудня 2022 року м. Миколаїв справа № 487/3894/21

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Лівінського І.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Ковальським Є.В.,

без участі учасників справи належним чином повідомлених про день, час та місце судового засідання,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 листопада 2021 року, постановлену під головуванням судді Кузьменка В.В. у приміщенні суду у м. Миколаєві, дата складення повного тексту якого не зазначена, за позовом ОСОБА_1 до Заводського відділу ДВС у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі - Заводський відділ ДВС), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_2 , про зняття арешту з майна та скасування заборони на вид обтяження,

установив:

10 червня 2021 року ОСОБА_1 подала до суду вищезазначений позов, який обґрунтовувала наступним.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її син ОСОБА_3 . Вона та ОСОБА_2 , третя особа у цій справі, є спадкоємцями першої черги за законом. У строк та спосіб передбачені ст.ст. 1268-1270 ЦК України вони звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини.

На підставі їх заяв, 02 червня 2020 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Пехлак О.В. було відкрито спадкову справу №16/2020. Проте, 22 жовтня 2020 року приватним нотаріусом повідомлено про неможливість вчинення нотаріальної дії у зв`язку з наявністю постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження зареєстрованої в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 229182888.

Згідно витягу з вказаного реєстру, 11 серпня 2016 року на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виданої Миколаївським районним відділом державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції внесено запис про обтяження №15859662.

Позивачу повідомлено, що ДВС здійснювалось виконавче провадження №51933332 з примусового виконання виконавчого листа по справі №2-04-749, виданого Миколаївським районним судом Миколаївської області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання дочок ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/3 частин від всіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11 серпня 2009 року і до повноліття дітей.

11 серпня 2016 року вказане виконавче провадження було завершено з підстав передбачених п.10 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» та направлено для подальшого виконання до Заводського відділу ДВС.

24 січня 2020 року державним виконавцем цього відділу ДВС Бабенко Є.М. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із смертю боржника та припинення чинності арешту майна боржника та скасовані інші заходи примусового виконання рішення.

08 січня 2021 року позивачка звернулася до Заводського відділу ДВС з заявою про зняття арешту з майна боржника спадкодавця ОСОБА_3 у задоволенні якої їй відмовлено за безпідставністю.

26 лютого 2021 року позивач повторно звернулася з заявою про зняття арешту, проте вказані дії результату не дали.

Посилаючись на те, що в позасудовому порядку не вдалося врегулювати спір, запис заборони відчуження об`єктів нерухомого майна не вилучений, що перешкоджає в оформленні спадщини, позивач просила зняти арешт із всього майна, що належало ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , накладеного постановою державного виконавця Миколаївського районного ВДВС ГТУЮ у Миколаївській області 15 липня 2016 року, серія та номер 32187301 та скасувати заборону внесену до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно по виду обтяження: арешт нерухомого майна, номер запису про обтяження:15859662 (спеціальний розділ) та стягнути з відповідача судові витрати.

У відзиві на позовну заяву Заводський відділ ДВС, заперечуючи проти позову, посилався на те, що не є належним відповідачем у справі.

11 листопада 2021 року представником позивача - адвокатом Пугаченко С.Ю. до суду подано заяву про відмову від позову, оскільки після пред`явлення позову, відкриття провадження у справі та проведення першого судового засідання, відповідачем задоволені позовні вимоги позивача, знято арешт з майна, скасовано заборону на вид обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Крім того, просив стягнути понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 908,00 грн. та витрат пов`язаних із наданням правничої допомоги у розмірі 10400,00 грн.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 листопада 2021 року, описку в якій виправлено ухвалою цього ж суду від 20 жовтня 2022 року, заяву задоволено.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Заводського відділу ДВС у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_2 про зняття арешту з майна та скасувати заборони на вид обтяження - закрито.

Стягнуто з Заводського відділу ДВС у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді сплати судового збору в розмірі 908 грн. та судові витрати пов`язані із наданням правничої допомоги у розмірі 10 400,00 грн.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції керуючись пунктом 4 частини першої статті 255 ЦПК України виходив з того, що заява позивача про відмову від позову є підставою для закриття провадження у справі. Заяву позивача про стягнення з відповідача судових витрат суд вважав обґрунтованою і доведеною.

Не погодившись з таким судовим рішенням, 19 жовтня 2022 року Заводський відділ ДВС подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив її скасувати в частині стягнення на користь ОСОБА_1 судових витрат пов`язаних із наданням правничої допомоги у розмірі 10400 грн. та відмовити ОСОБА_1 у стягненні цих судових витрат в повному обсязі.

Заявник вважав що зазначена сума є неспівмірною з наданими послугами.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи не надходило.

Аналіз доводів та вимог апеляційної скарги свідчить, що ухвала суду в частині закриття провадження у справі у зв`язку з відмовою позивача від позову та стягнення судового збору не оскаржується, а тому згідно приписів частини першої статті 367 ЦПК України в зазначеній частині не є предметом апеляційного перегляду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у судовому засіданні, перевіривши законність й обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково із наступних підстав.

У статті 142 ЦПК України передбачено порядок розподілу витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду.

Частина третя зазначеної статті передбачає, що у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

В апеляційній скарзі відповідач підтвердив задоволення позовних вимог позивача після пред`явлення позову.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами 1-6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Таким чином, ЦПК України передбачено основні критерії, які підлягають врахуванню при визначенні та розподілі судових витрат у вигляді правничої допомоги: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру та співмірність зі складністю справи і пропорційність до ціни позову.

Отже, сторона спору у договорі зі своїм адвокатом може визначати будь-яку ціну адвокатських послуг. Проте суд, за результатами розгляду справи, здійснюючи розподіл судових витрат між сторонами, в тому числі витрат на професійну правничу допомогу, зобов`язаний враховувати критерії, визначені законом. Урахування судом при вирішенні питання про розподіл судових витрат критеріїв, визначених законом, як то: дійсність, необхідність, розумність розміру витрат та їх співмірність зі складністю справи, пропорційність до ціни позову, не є втручанням у відносини адвоката та клієнта, оскільки такі критерії мають значення при визначені розміру витрат, які судом відшкодовуються за рахунок іншої сторони, яка, безумовно, не приймала участь у погоджені ціни послуг між адвокатом та протилежною стороною.

Таке тлумачення норм процесуального закону узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З матеріалів справи вбачається, що 09 червня 2021 року між адвокатом Пугаченко С.Ю. та Совщак В.Г. укладено договір про надання правничої допомоги, предметом якого є надання правової допомоги стосовно питання зняття арешту з майна та скасування заборони на вид обтяження (а.с.40).

Згідно п.4.2. цього договору вартість однієї години витраченого часу на надання професійної правничої допомоги складає 900 грн. Гонорар адвоката за представництво в суді першої інстанції складає 5000 грн. (фіксована сума).

Пунктом 4.5 вказаного договору передбачено, що гонорар адвоката розрахований відповідно до п.4.2 Договору, сплачується клієнтом на потязі одного робочого дня з моменту підписання акту прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) у відповідному розмірі.

В позовній заяві ОСОБА_1 зазначено детальний опис витрат на професійну правничу допомогу. До послуг адвоката входить: усна консультація з питання зняття арешту з майна та скасування заборони на вид обтяження, вивчення документів, роз`яснення юридичних наслідків розгляду судом позовної заяви, роз`яснення порядку набрання рішенням законної сили, його виконання, аналіз законодавства, що регулює правові відносини між сторонами, аналіз судової практики, консультація щодо обґрунтування правової позиції Клієнта, узгодження правової позиції, збір доказів на який витрачено одна година вартість якої 900 грн.; складання позовної заяви про зняття арешту з майна та скасування заборони на вид обтяження, виготовлення позовної заяви з додатками відповідно до кількості сторін у справі витрачено 5 годин часу вартість яких складає 4500 грн.; гонорар адвоката за представництво з Заводському районному суді м. Миколаєва становить фіксовану суму у розмірі 5000 грн.

З поданих ОСОБА_1 акту виконаних робіт від 09 та 10 червня 2021 року, квитанції до прибуткового касового ордеру №1/17/21-С від 09 червня 2021 року на суму 900 грн. та квитанції до прибуткового касового ордеру № 2/17/21-С від 10 червня 2021 року на суму 9500 грн. вбачається, що ОСОБА_1 сплачено всього 10 400 грн. за вищезазначений обсяг робіт, виконаних адвокатом в суді першої інстанції.

Матеріали справи свідчать, що збір доказів позивачу, зокрема заяви в інтересах ОСОБА_1 до ДВС, відповіді ДВС на звернення, довідки нотаріуса, здійснював представник Буткальок О.А. (а.с. 14, 16, 17, 31).

Представником позивача Пугаченко С.Ю., в інтересах ОСОБА_1 подана заява про відмову від позову (а.с.57-58).

У судових засіданнях сторони участі не приймали, що підтверджується протоколами судових засідань від 24 вересня та 15 листопада 2021 року. Згідно останнього протоколу судового засідання судом лише досліджені матеріали провадження. А отже, стягнення судом витрат у розмірі 5 000 грн гонорару адвоката за представництво клієнта в Заводському районному суду м. Миколаєва є неспівмірним з виконаною роботою адвоката.

Враховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та складності виконаної адвокатом роботи, обґрунтованості таких витрат, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути із відповідача на користь позивача 3000 грн. витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції.

При цьому, колегія суддів зауважує, що відокремлення вивчення та аналіз судової практики, роз`яснення заявнику норм права та наслідків розгляду судом позовної заяви, роз`яснення порядку набрання рішення законної сили, його виконання, узгодження правової позиції, виготовлення позовної заяви з додатками відповідно до кількості осіб, як самостійних видів адвокатських послуг є необґрунтованим та охоплюються діями адвоката з «підготовки до судового засідання» у суді першої інстанції, а тому визначення оплати, з огляду на тривалість і кількість судових засідань, на суму 10400 грн., є необґрунтованим із фактично наданим об`ємом юридичної допомоги.

До того ж, вирішуючи чи є розмір витрат позивача на правничу допомогу обґрунтованим та пропорційним до предмета розгляду у цій справі, колегія суддів враховує, що складання позовної заяви про зняття арешту з майна та скасування заборони на вид обтяження не відноситься до справ складної категорії.

За таких обставин, на підставі пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України, ухвала суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правничу допомогу слід змінити та із відповідача на користь позивача стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн.

Керуючись статями 367, 374-376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргуЗаводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) задовольнити частково.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 листопада 2021 року в частині стягнення витрат на правничу допомогу змінити.

Стягнути з Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена з цього дня в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді І.В. Лівінський

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 14 грудня 2022 року.