Справа № 344/105/22
Провадження № 22-ц/4808/469/22
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І.А.
Суддя-доповідач Василишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.

суддів: Фединяка В.Д., Максюти І.О.

секретаря Возняк В.Д.

за участю апелянта ОСОБА_1

представника апелянта адвоката Ярицького Л.І.

заявника ОСОБА_2

представника заявника адвоката Романишин К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 05 січня 2022 року, ухвалене у складі судді Пастернак І.А. в м. Івано-Франківську, у справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа - ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, -

в с т а н о в и в:

04 січня 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_1 .

Заяву мотивувала тим, що з 20 травня 2011 року вона перебувала із ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Івано-Франківського міського суду від 05 жовтня 2021 року розірвано. Від шлюбу у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якого після розірвання шлюбу залишено проживати з нею. Рішенням суду також стягнуто із ОСОБА_1 аліменти на утримання сина у твердій грошовій сумі у розмірі 3 000 грн щомісячно, починаючи з 30 серпня 2021 року до досягнення дитиною повноліття. Після винесення судом рішення, 06 жовтня 2021 року близько 18:10 год., її колишній чоловік ОСОБА_1 біля входу в загальноосвітню школу №1 (ліцей), що розташована за адресою: вул. Довга, 37 в м. Івано-Франківську, вчинив відносно неї та їхнього сина психологічне та фізичне насильство, а саме ображав та лаявся нецензурною лексикою, застосовував щодо них з дитиною фізичну силу - шарпав за одяг, руки та штурхав. У зв`язку з наведеним вона звернулася до Івано-Франківського РУП ГУНП в Івано-Франківській області і 17 жовтня 2021 року працівниками поліції було складено терміновий заборонний припис стосовно ОСОБА_1 терміном на дві доби. 19 грудня 2021 року близько 12:00 год. ОСОБА_1 з`явився за адресою її проживаннята знову чинив домашнє насильство: лаяв її нецензурною лексикою, штурхав та шарпав за одяг. Зазначене відбувалося у присутності їхнього сина. За фактом вчинення домашнього насильства 19 грудня 2021 року було складено терміновий заборонний припис стосовно ОСОБА_1 терміном на п`ять діб. Вказані дії колишнього чоловіка завдали їй та синові сильних душевних страждань та переживань. Син став дуже боязким, почав погано спати та розмовляти уві сні, у зв`язку з чим вона звернулася до психолога. ОСОБА_1 всіляко намагається вийти з нею на зв`язок та приходить за місцем її проживання, однак, в силу вищезазначених обставин, вона боїться відчиняти двері, вона та дитина постійно перебувають у стресі.

Посилаючись на наведені обставини, ОСОБА_2 просила видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_1 на строк 6 місяців, заборонивши йому:

- перебування в місці проживання (перебування) ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 ;

- наближатися на відстань ближче 100 метрів до місця проживання (перебування) ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 ;

- наближатися до місця навчання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 ;

- особисто і через третіх осіб розшуковувати ОСОБА_6 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому ОСОБА_1 , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

- ведення листування, телефонних переговорів (в тому числі надсилати смс повідомлення) з ОСОБА_2 або контактування з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 05 січня 2022 року заяву ОСОБА_2 задоволено.

Видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_1 на строк 6 (шість) місяців, з визначенням заходів тимчасового обмеження його прав у виді:

- заборонити ОСОБА_1 перебувати в місці проживання (перебування) ОСОБА_2 та сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 ;

- заборонити ОСОБА_1 наближатись на відстань менше 100 метрів до місця проживання (перебування) ОСОБА_2 та сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 ;

- заборонити наближатися до місця навчання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_2 ;

- заборонити особисто і через третіх осіб розшуковувати ОСОБА_2 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці невідомому ОСОБА_1 , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

- заборонити ведення листування, телефонних переговорів (в тому числі надсилати смс повідомлення) з ОСОБА_2 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що про розгляд заяви ОСОБА_2 його було повідомлено за день до судового засідання, у зв`язку з чим в судовому засіданні він заявив клопотання про відкладення розгляду справи з метою ознайомлення з матеріалами справи та залучення адвоката, однак в задоволенні вказаного клопотання йому відмовлено і в цей же день ухвалено оскаржуване рішення. Вказане рішення ґрунтується виключно на голослівних доводах заявниці та не містить суті його заперечень і їх оцінки судом, що свідчить про однобічність та формальність розгляду справи.

Апелянт зауважує, що рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 02 грудня 2021 року за №1629 йому встановлено порядок участі у вихованні сина: перша та третя субота, друга та четверта неділя місяця з 12:00 год. до 17:00 год., святкові дні - за взаємною згодою. З моменту винесення даного рішення він неодноразово намагався домовитися з ОСОБА_2 щодо зустрічей з сином у вказані дні та години, однак вона всіляко уникала розмов з даного приводу та різними способами добивалася того, щоб він не зустрічався та не спілкувався з сином і не брав жодної участі у його вихованні.

Щодо ситуації, яка мала місце 19 грудня 2021 року, то вона виникла через те, що 18 грудня 2021 року (третя субота місяця) він зателефонував до ОСОБА_2 з метою домовитися про зустріч з сином, на що остання повідомила, що це неможливо, оскільки син поїхав з класом в поїздку в гори. Тоді він запропонував перенести зустріч на наступний день - 19 грудня 2021 року, тим більше, що це буде свято Миколая і він зробить синові подарунок. Однак, коли наступного дня він прибув до місця проживання ОСОБА_2 , вона повідомила, що син нікуди з ним не піде, влаштувала конфлікт та написала заяву в поліцію, хоча жодних протиправних дій щодо неї він не вчиняв. Вважає, що такі дії ОСОБА_2 спрямовані виключно на невиконання рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 02 грудня 2021 року за №1629, яким йому встановлено порядок участі у вихованні сина. Суд першої інстанції цих його доводів не врахував, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення.

З наведених підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні заяви ОСОБА_2 відмовити.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скарги заперечила, вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими, просила залишити скаргу без задоволення.

У засіданні апеляційного суду апелянт та його представник вимоги скарги підтримали, просили її задоволити.

ОСОБА_2 та її представник скаргу не визнали, просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 9).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 05 жовтня 2021 року шлюб між сторонами розірвано; неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишено на проживання з матір`ю ОСОБА_2 ; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина у твердій грошовій сумі у розмірі 3 000 грн щомісячно, починаючи з 30 серпня 2021 року до досягнення дитиною повноліття (а.с. 5-7).

Також встановлено, що 17 жовтня 2021 року інспектором СПДН Івано-Франківського РУП ГУНП в Івано-Франківській області старшим лейтенантом поліції Волошенюк М.В. винесено терміновий заборонний припис стосовно ОСОБА_1 , з якого вбачається, що він вчинив домашнє насильство фізичного характеру, а саме шарпав за руку ОСОБА_2 . Згідно даного припису ОСОБА_1 заборонено в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою строком на 2 доби з 18 год. 00 хв. 17 жовтня 2021 року по 18 год. 00 хв. 19 жовтня 2021 року та роз`яснено положення статті 173-2 КУпАП (а.с. 12).

19 грудня 2021 року цим же працівником поліції винесено терміновий заборонний припис стосовно ОСОБА_1 , згідно з яким він вчинив домашнє насильство, ображав нецензурною лексикою, шарпав за одяг ОСОБА_2 . Відповідно до припису ОСОБА_1 заборонено в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою строком на 5 діб з 14 год. 00 хв. 19 грудня 2021 року по 14 год. 00 хв. 24 грудня 2021 року та роз`яснено положення статті 173-2 КУпАП (а.с. 14).

Задовольняючи заяву ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням наданих заявником доказів та з огляду на встановлені судом обставини, наявні обґрунтовані ризики вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства щодо ОСОБА_2 , а тому заява останньої підлягає задоволенню.

Однак повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна, враховуючи наступне.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Пунктом 1 частини першої статті 350-2 ЦПК України передбачено можливість особи, яка постраждала від домашнього насильства, або її представника, звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон).

Вказаний Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Пунктом 3 частини першої статті 1 зазначеного Закону визначено, що домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Згідно з пунктом 7 частини першої статті 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб (частина друга статті 26 Закону).

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

З урахуванням змісту вищевказаних норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 363/3496/18, від 26 вересня 2019 року у справі № 452/317/19-ц, від 17 червня 2020 року у справі № 509/2131/18, від 23 грудня 2020 року у справі № 753/17743/19, від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20.

Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, ОСОБА_2 посилалася на те, що її колишній чоловік ОСОБА_1 вчиняв відносно неї та їхнього малолітнього сина ОСОБА_3 психологічне та фізичне насильство, у зв`язку з чим вона зверталася в поліцію. За фактом вчинення домашнього насильства 17 жовтня 2021 року працівниками поліції був складений терміновий заборонний припис стосовно ОСОБА_1 терміном на дві доби, а також 19 грудня 2021 року був складений терміновий заборонний припис терміном на п`ять діб.

Наведені обставини в частині вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства відносно ОСОБА_2 підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами (а.с. 12, 14), а тому суд правильно дійшов висновку про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_1 в частині щодо ОСОБА_2 .

Разом з тим, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про видачу обмежувального припису ОСОБА_1 щодо його сина ОСОБА_3 .

Верховний Суд в постанові від 16 квітня 2020 року у справі №336/992/18 зазначив, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 8 Конвенції гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Виходячи зі змісту даного права, воно включає існування як негативних, так і позитивних обов`язків держави, які невід`ємні від реальної «поваги» до приватного та сімейного життя (пункт 78 рішення Європейського Суду у справі «Мамчур проти України»).

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»).

Окрім цього, оцінюючи загальну пропорційність будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, потрібно ретельно оцінювати низки факторів.

Зокрема, в даній конкретній ситуації, суд повинен виходити з «найкращих інтересів дитини».

Найбільш змістовний підхід для реалізації принципу «якнайкращих інтересів дитини» було вироблено Комітетом ООН з прав дитини на підставі Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

У світлі цих міркувань Комітет вважає, що стосовно ситуації, яка розглядається доречними і такими, що підлягають врахуванню при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини, є такі елементи: погляди дитини; індивідуальність дитини; збереження сімейного оточення і підтримання відносин; піклування, захист і безпеку дитини; вразливе положення; право дитини на здоров`я; право дитини на освіту.

Також Європейський Суд в своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 згадуваного вище рішення у справі «Мамчур проти України»).

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК Українидоказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, цивільне процесуальне законодавство передбачає обов`язок сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Всупереч статей 12, 81, 350-4 ЦПК України, ОСОБА_2 не надано жодних належних та допустимих доказів, які підтверджують факти вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства щодо сина ОСОБА_3 та свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису ОСОБА_1 щодо сина ОСОБА_3 .

Обставини, які стосуються особисто ОСОБА_2 , не є автоматичною підставою для вжиття таких же обмежень в поведінці і стосовно сина, оскільки за відсутності доказів, обмежувальний припис є втручанням в права батька та дитини. Матеріали справи не містять доказів щодо наявності підстав для вжиття обмежувальних заходів стосовно сина ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , тому підстави для задоволення заяви в цій частині в суду були відсутні.

Більше того, в засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 пояснив, що має намір спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні, однак ОСОБА_2 чинить йому перешкоди.

Наведене також підтверджується матеріалами справи, зокрема, витягом з рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 02 грудня 2021 року №1629 «Про розгляд питань органу опіки та піклування», яким встановлено порядок участі батькові ОСОБА_1 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_3 , а також ОСОБА_1 вказано не порушувати встановлений порядок, а ОСОБА_2 не чинити перешкод батькові ОСОБА_1 у спілкуванні з дитиною ОСОБА_3 (а.с. 33).

Однак, враховуючи те, що обмежувальні заходи стосуються особи, з якою дитина залишена на проживання, ця особа та орган опіки та піклування повинні вжити таких заходів, які б забезпечили реалізацію права батька на спілкування з дитиною з врахуванням вже існуючого обмежувального припису.

Враховуючи наведене та положення статті 376 ЦПК України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині видачі обмежувального припису ОСОБА_1 щодо малолітнього сина ОСОБА_3 ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, має місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, у зв`язку з чим колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанціїв цій частині слід змінити та у видачі обмежувального припису ОСОБА_1 щодо малолітнього сина ОСОБА_3 в заяві відмовити. В решті рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 05 січня 2022 року змінити в частині видачі обмежувального приписуОСОБА_1 щодо неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та щодо нього в заяві відмовити. В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 30 травня 2022 року.

Суддя-доповідач: Василишин Л.В.

Судді: Фединяк В.Д.

Максюта І.О.