Єдиний унікальний номер судової справи: 472/333/22
Номер провадження: 22-ц/812/965/22 Суддя-доповідач - Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

14 грудня 2022 року м. Миколаїв Справа №: 472/333/22

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Лівінського І.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Ковальським Є.В.,

без участі учасників справи належним чином повідомлених про день, час та місце судового засідання,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою Веселинівського відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управлення Міністерства юстиції (м. Одеса) на ухвалу Веселинівського районного суду Миколаївської області від 27 вересня 2022 року, постановлену у складі головуючого судді Кучерявенко С.С. у приміщенні цього суду в смт Веселинове, повний тест ухвали складено 29 вересня 2022 року, за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність посадових осіб Веселинівського відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управлення Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі Веселинівський ВДВС),

встановив:

У липні 2022 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Вендель О.М., звернулася до суду зі скаргою на бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби, у якій просила:

- визнати неправомірною бездіяльність посадових осіб Веселинівського ВДВС щодо не зняття арешту з нерухомого майна боржника та заборони на його відчуження, накладених постановою №36088815 від 04 лютого 2013 року начальника ВДВС Веселинівського РУЮ Миколаївської області Крецу Б.М. та постановою б/н від 04 лютого 2014 року начальника ВДВС Веселинівського РУЮ Миколаївської області Буланча О.В.;

- зобов`язати начальника Веселинівського ВДВС Буланча О.В. зняти арешт з нерухомого майна боржника ОСОБА_1 та заборону на його відчуження, накладених постановою №36088815 від 04 лютого 2013 року начальника ВДВС Веселинівського РУЮ Миколаївської області Крецу Б.М. та постановою б/н від 04 лютого 2014 року начальника ВДВС Веселинівського РУЮ Миколаївської області Буланча О.В.

Скарга обґрунтована тим, що скаржнику на праві власності належать житловий будинок, земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер 482175510:04:067:0124) за адресою; АДРЕСА_1 , та земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (кадастровий номер :02:000:0122), що розташована на території Веселинівської селищної ради.

На виконанні Веселинівського ВДВС (раніше Відділ ДВС Веселинівського РУЮ Миколаївської області) перебували виконавчі провадження щодо боржника ОСОБА_1 , в межах яких на нерухоме майно боржника було накладено арешт та оголошено заборону його відчуження на підставі вищезазначених постанов.

Бажаючи здійснити відчуження нерухомого майна та звернувшись до нотаріальної контори, боржник довідалася про наявність вказаних обтяжень до теперішнього часу, хоча будь-якої заборгованості у неї на даний час немає.

У зв`язку з тим, 17 червня 2022 року ОСОБА_1 через свого представника звернулася до начальника Веселинівського ВДВС Буланча О.В. із заявою про скасування зазначених арештів, у задоволенні якої їй було відмовлено.

В листі боржнику повідомлено, що виконавчі провадження були повернуті стягувачам згідно п. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-ХІV, у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення. Повторно виконавчі документи не надходили і станом на 01 липня 2022 року на виконанні не перебувають.

Посилаючись на те, що виконавчі провадження завершені, стягувачі протягом тривалого часу виконавчі документи до примусового стягнення не пред`являли, скаржниця просила суд на підставі ч. 1 ст. 11, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» про задоволення скарги.

Ухвалою Веселинівського районного суду Миколаївської області від 27 вересня 2022 року скаргу представника боржника ОСОБА_1 - адвоката Венделя О.М. задоволено повністю.

Визнано неправомірною бездіяльність посадових осіб Веселинівського ВДВС стосовно не зняття арешту з нерухомого майна боржника та заборони на його відчуження, накладених постановою № 36088815 від 04 лютого 2013 року начальника відділу державної виконавчої служби Веселинівського районного управління юстиції Миколаївської області Крецу Б.М. та постановою б/н від 04 лютого 2014 року начальника відділу державної виконавчої служби Веселинівського районного управління юстиції Миколаївської області Буланчі О.В.

Зобов`язано начальника Веселинівського ВДВС Буланчу О.В. зняти арешт з нерухомого майна боржника - ОСОБА_1 та заборону на його відчуження, накладених постановою № 36088815 від 04 лютого 2013 року начальника відділу державної виконавчої служби Веселинівського районного управління юстиції Миколаївської області Крецу Б.М. (Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №1006927 від 20 березня 2013 року) та Постановою б/н від 04 лютого 2014 року начальника відділу державної виконавчої служби Веселинівського районного управління юстиції Миколаївської області Буланчі О.В. (Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 10624298 від 04 лютого 2014 року).

Задовольняючи скаргу ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що під час здійснення виконавчого провадження на майно ОСОБА_1 , як боржника, було накладено арешт, який не був скасований після завершення виконавчого провадження та повернення виконавчого документу стягувачу без виконання. Факт обтяження власності ОСОБА_1 є втручанням у вільне володіння майном, яке захищено Конституцією України та Протоколом №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, і може бути здійснено лише на підставі Закону.

На час розгляду скарги у Веселинівському ВДВС відсутні будь-які виконавчі провадження відносно боржника.

Відсутність відкритого виконавчого провадження та знищення матеріалів виконавчого провадження за терміном зберігання свідчить про відсутність правових підстав для продовження дії арешту майна боржника, а тому на думку суду, є підставою для задоволення скарги.

В апеляційній скарзі Веселинівський ВДВС, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просив скасувати ухвалу суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні заявлених вимог в повному обсязі.

Скарга мотивована тим, що скаржником недоведена відсутність заборгованості перед сторонами виконавчого провадження, а тому відсутні правові підстави для зняття арештів.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Вендель О.М., посилаючись на необґрунтованість її доводів, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Від представника скаржника ОСОБА_1 адвоката Вендель О.М. та начальника Веселинівський ВДВС О. Буланчі надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

З ВП спецрозділ встановлено, що на виконанні ВДВС Веселинівського РУЮ Миколаївської області перебувало виконавче провадження № 36088815 з примусового виконання судового наказу від 22 липня 2009 року №2-н-10693/2009, виданого Івано-франківським міським судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ідея Банк» заборгованості за кредитним договором в сумі 14 010 грн. 14 коп., в межах якого 04 лютого 2013 року начальником цього відділу Крецу Б.М. було винесено постанову про арешт майна боржника та внесене обтяження 20 березня 2013 року № 1006927.

Виконавче провадження № 36088815 завершено 30 травня 2013 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV зі змінами та доповненнями (далі Закон № 606-XIV), а виконавчий документ повернуто стягувачу. При завершені виконавчого провадження арешт з майна боржника знятий не був.

Крім того, встановлено, що на виконанні ВДВС Веселинівського РУЮ Миколаївської області перебувало виконавче провадження № 41421143 з примусового виконання судового наказу від 04 січня 2010 року №2-н-10693/2009, виданого Івано-франківським міським судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ідея Банк» заборгованості за кредитним договором в сумі 13 896 грн. 56 коп., в межах якого 04 лютого 2014 року заступником начальника цього відділу Буланча О.В. було винесено постанову про арешт майна боржника та внесене обтяження 04 лютого 2014 року № 10624298.

Виконавче провадження № 41421143 завершено 27 березня 2014 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV зі змінами та доповненнями (далі Закон № 606-XIV), а виконавчий документ повернуто стягувачу. При завершені виконавчого провадження арешт з майна боржника знятий не був.

Крім цього, судом установлено, що згідно бази даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень на примусовому виконанні перебували 9 виконавчих проваджень щодо стягнення з ОСОБА_1 боргів різних категорій, які були повернуті стягувачам згідно п.2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

У зв`язку із закінченням строку зберігання виконавчі провадження знищено у відповідності до пункту п.6 розділу 11 Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 699/30567 від 08 червня 2017 року.

Повторно з 2013 року та 2014 року судові накази від 22 липня 2009 року та від 04 січня 2010 року №2-н-10693/2009, видані Івано франківським міським судом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором на користь ПАТ «Ідея Банк», на примусове виконання до Веселинівського ВДВС не надходили.

З листа АТ «Ідея Банк» за вих №Л-2022 1737 від 04 серпня 2022 року адресованого представнику ОСОБА_1 ОСОБА_3 слідує, що між акціонерним Товариством «Ідея Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантьє» 30 вересня 2015 року був укладений Договір факторингу № 30/091, за умовами якого відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором № 7000503 від 13 серпня 2007 року. На момент відступлення права вимоги загальна сума заборгованості становила 2 640 грн. 66 коп.

За інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ТОВ «Факторингова компанія «Рантьє» як юридична особа припинена 24 червня 2019 року.

Обґрунтовуючи підставність скарги ОСОБА_1 посилалась, як на відсутність у неї будь-якої заборгованості за виконавчими документами, так і те, що виконавчі провадження завершені, стягувачі протягом тривалого часу виконавчі документи до примусового стягнення не пред`являли.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

За приписами статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Згідно із положеннями статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини першої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Схожі за змістом положенням містились у статті 25 цього ж Закону у редакції, чинній на час накладення арешту на майно боржника.

Відповідно до положень частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент звернення заявника до суду із цією скаргою) підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

Задовольняючи скаргу, суд першої інстанції виходив із того, що наявні передбачені статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час повернення виконавчих документів стягувачу) підстави для зняття арешту з майна боржника.

Чинна на дату винесення постанов про повернення виконавчого документу стягувачу редакція Закону України «Про виконавче провадження» (частина четверта статті 50) передбачала, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що повернення виконавчого документа стягувачу на підставі статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час повернення виконавчих документів стягувачу) не встановлювало прямого обов`язку державного виконавця знімати арешт з майна боржника.

Водночас, спір у справі, що переглядається, виник не у зв`язку з оскарженням бездіяльності у вигляді не зняття арешту державними виконавцями, які здійснювали виконавчі дії у виконавчих провадженнях на стадії їх завершення під час повернення виконавчих документів стягувачу у 2013 та 2014 роках.

Спір виник у зв`язку з тим, що на заяву ОСОБА_1 від 17 червня 2022 року про зняття арешту у зв`язку з виконання виконавчого документу поза межами виконавчого провадження державний виконавець відмовився зняти арешт з майна боржника.

За таких обставин, стаття 50 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час повернення виконавчих документів стягувачу) не є тим законом, який регулює спірні правовідносини, на що суд апеляційної інстанції звертає увагу.

Апеляційний суд враховує, що застосування державними виконавцями наданого їм широкого кола повноважень та законодавчо визначених механізмів, спрямованих на виконання судових рішень, входить до їх обов`язків, визначених статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», щодо вжиття передбачених цим Законом заходів для неупередженого, ефективного, своєчасного і повного вчинення виконавчих дій.

Аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Водночас у разі повного виконання виконавчого документа та сплати витрат, пов`язаних з його примусовим виконанням, підстави для збереження чинності арешту майна боржника відсутні.

У справі, що переглядається, встановлено, що після повернення банку виконавчих документів про стягнення з ОСОБА_1 кредитної заборгованості стягувачем або особою, яка придбала право вимоги не підтверджено добровільне повне виконання зобов`язань за кредитним договором та відсутність заперечень проти зняття арешту із майна боржника.

Установивши, що судове рішення про стягнення грошових коштів боржником фактично не виконано, грошові кошти кредитору в повному обсязі не сплачені, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність підстав для скасування арешту з майна.

Пропуск стягувачем строку пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання судового рішення не є підставою для звільнення майна боржника від обтяження.

При цьому на думку колегії, посилання у даній справі судом першої інстанції на висновки Верховного Суду викладені у постановах від 03 листопада 2021 року у справі №161/14034/20, від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц та від 13 липня 2022 року у справі № 2/0301/806/11, є неприйнятними з огляду на те, що такі постанови прийнято Верховним Судом з огляду на іншу фактично-доказову базу у відповідних справах, тобто хоча й за подібного правового регулювання, але за інших встановлених обставин, і за інших поданих сторонами й оцінених судами доказів, у залежності від яких (обставин і доказів) прийняті відповідні судові рішення. Зокрема судами у тих справах було встановлено добровільне виконання зобов`язань боржником після повернення виконавчого документа стягувачу, погашення заборгованості боржником та відсутність претензій щодо його виконання. Між тим у даній справі позивачем не надано доказів, які б підтверджували відсутність боргу та претензій стягувача за виконавчим документом.

Те, що «Факторингова компанія «Рантьє» як юридична особа припинена 24 червня 2019 року саме по собі не є достатнім для задоволення скарги боржника з огляду на таке.

Правові та організаційні засади формування і ведення кредитних історій, права суб`єктів кредитних історій та користувачів бюро кредитних історій, вимоги до захисту інформації, що складає кредитну історію, порядок утворення, діяльності та ліквідації бюро кредитних історій визначається Законом України «Про організацію формування та обігу кредитних історій».

Відповідно до ст. 3 цього Закону ведення кредитної історії - діяльність Бюро із збирання, оброблення, зберігання, захисту, використання інформації, яка складає кредитну історію.

Кредитна історія - це сукупність інформації про юридичну або фізичну особу, що її ідентифікує, відомостей про виконання нею зобов`язань за кредитними правочинами, іншої відкритої інформації відповідно до Закону.

Користувач Бюро -юридична або фізична особа-суб`єкт господарської діяльності, яка укладає кредитні правочини та відповідно до договору надає і має право отримувати інформацію, що складає кредитну історію.

Суб`єкт кредитної історії - будь-яка юридична або фізична особа, яка звернулася до Користувача з метою укладення кредитного правочину або вже уклала кредитний правочин та щодо якої формується кредитна історія.

Кредитний правочин - правочин, за яким виникає, змінюється або припиняється зобов`язання фізичної або юридичної особи щодо сплати грошових коштів Користувачу протягом певного часу в майбутньому (в тому числі договір страхування або купівлі-продажу майна з відстроченням платежу).

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» формування та доступ до інформації, яка складає кредитну історію, повинно здійснюватися із забезпеченням конституційних прав і свобод суб`єктів кредитних історій, достовірності такої інформації, а також обов`язкової наявності згоди суб`єкта кредитної історії на збір і надання інформації, що складає кредитну історію.

Згідно з ч.1 ст. 5 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» джерелами формування кредитних історій є: відомості, що надаються користувачем до Бюро за письмовою згодою суб`єкта кредитної історії відповідно до цього Закону; відомості державних реєстрів, інформація з інших баз даних публічного користування, відкритих для загального користування джерел за винятком відомостей (інформації), що становлять державну таємницю.

Згідно з положеннями частини першої статті 9 зазначеного Закону інформація для формування кредитної історії надається Користувачем до Бюро лише в разі наявності письмової згоди юридичної або фізичної особи, яка уклала кредитний правочин з користувачем.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» бюро вилучає з кредитної історії:

1) інформацію, яка передбачена п.2 частини першої статті 7, у разі відсутності кредитного правочину, Договору або визнання їх недійсними;

2) всю інформацію, що міститься у кредитній історії, у разі відсутності письмової згоди суб`єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації про нього;

3) інформацію, яка передбачена пунктами 2-4 частини першої статті 7, у разі закінчення терміну зберігання інформації в кредитній історії.

Бюро має право за участю Користувача здійснювати звірення інформації, яка була надана цим Користувачем для формування кредитної історії, та вносити до неї зміни на умовах і в порядку, передбачених цим Законом та Договором. Бюро зберігає інформацію протягом десятирічного терміну з моменту припинення кредитного правочину ч. 2,3 ст. 10 Закону).

За правилами статті 13 Закону суб`єкт кредитної історії має право звернутися до Бюро з письмовою заявою у разі незгоди з інформацією, що складає його кредитну історію, за винятком інформації про кредитний бал. Бюро вносить зміни до інформації, що міститься у кредитній історії суб`єкта кредитної історії у разі зміни Користувачем інформації, що заперечувалася суб`єктом кредитної історії, та вилучає з кредитної історії суб`єкта кредитної історії інформацію, що заперечується суб`єктом кредитної історії, якщо Користувач, який надав цю інформацію, у п`ятнадцятиденний термін з моменту звернення до нього Бюро не надав відповіді.

Приймаючи судове рішення, суд першої інстанції не врахував те, що скаржник не використала всі можливості з свого боку для доведення підставності скарги та нею не надано суду доказів на підтвердження своїх доводів про виконання зобов`язань після повернення виконавчого документа стягувачу, відсутності заборгованості та відсутності претензій щодо його виконання. ОСОБА_1 не позбавлена права звернутися до ТОВ «Українське бюро кредитних історій» для отримання інформації, що міститься у кредитній історії, зокрема відомостей про виконання нею зобов`язань за кредитними правочинами.

Враховуючи, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та боржником не доведено обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, внаслідок чого дійшов передчасног о висновку про обґрунтованість вимог заявника щодо бездіяльності посадових осіб державної виконавчої служби, тому ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

З огляду на таке, обґрунтованими є доводи апеляційної скарги Веселинівського ВДВС про те, що ухвала суду, постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з п.п.1, 2 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

За приписами ст. 141 ЦПК України з заявника на користь Веселинівського ВДВС підлягає відшкодуванню сплачений цим відділом ДВС судовий збір у сумі 2481 грн. за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 451 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Веселинівського відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управлення Міністерства юстиції (м. Одеса) задовольнити.

Ухвалу Веселинівського районного суду Миколаївської області від 27 вересня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність посадових осіб Веселинівського відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управлення Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо не зняття арешту з нерухомого майна боржника та заборони на його відчуження та зобов`язання начальника Веселинівського відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управлення Міністерства юстиції (м. Одеса) Буланча О.В. зняти арешт з нерухомого майна боржника накладених постановою №36088815 від 04 лютого 2013 року начальника ВДВС Веселинівського РУЮ Миколаївської області Крецу Б.М. та постановою б/н від 04 лютого 2014 року начальника ВДВС Веселинівського РУЮ Миколаївської області Буланча О.В.

Стягнути із ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Веселинівського відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управлення Міністерства юстиції (м. Одеса) () 2481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одна) грн. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Н.В.Самчишина

Судді: І.В. Лівінський

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 14 грудня 2022 року.