Провадження № 22-ц/824/2660/2022 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(у порядку письмового провадження)

25 травня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: судді-доповідача Мельника Я.С., суддів Матвієнко Ю.О. та Гуля В.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київського національного університету імені Тараса Шевченка про стягнення коштів недоплаченої заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому вказував, що працював у відповідача на посаді техніка І категорії сантехнічної служби Інституту міжнародних відносин. 03 листопада 2014 року на підставі наказу №1610-04 його було звільнено з посади з 07 листопада 2014 року. На підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 листопада 2015 року його було поновлено на займаній посаді в липні 2016 року.

Вказує, що з 19 липня 2016 року по 31 липня 2016 року він працював неповний місяць, а тому вважає, що заробітна плата повинна нараховуватись погодинно, виходячи з норми тривалості робочого часу в липні 2016 року - 168 годин та посадового окладу - 3 650,00 грн.

Так, в липні 2016 року він фактично відпрацював 84 години, тому йому мало бути виплачено 1 824,98 грн. заробітної плати, а фактично він отримав 1 659,09 грн., різниця становить 165,89 грн.

Крім цього, норма тривалості робочого часу з 19 липня 2016 року по 31 липня 2016 року складала 72 годин, а фактично позивач відпрацював 84 год.

За 12 годин понаднормової праці, на думку позивача, йому не було виплачено 521,42 грн.

На підставі викладеного, просив суд стягнути з відповідача недоплачену заробітну плату за період з 19 липня 2016 року по 31 липня 2016 року в сумі 687,31 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 10 вересня 2021 року позовну заяву залишено без задоволення.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається зокрема на те, що судом першої інстанції не враховано, що підсумований облік робочого часу для працівників має встановлюватися в колективному договорі підприємства, однак колективний договір КНУ ім. Тараса Шевченка не передбачає підсумованого обліку робочого часу для працівників КНУ облікового періоду тривалістю в календарний рік, та мав би відповідати пунктам 4, 7 наказу Міністерства праці і соціальної політики України від 19 квітня 2006 року № 138 «Про затвердження Методичних рекомендацій щодо застосування підсумованого обліку робочого часу».

Вказує також, що суд першої інстанції неправильно визначив норми тривалості робочого часу позивача, не врахував доводи та розрахунки позивача, неправильно визначив розмір годинної ставки, у зв`язку із чим дійшов необґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Від представника КНУ ім. Тараса Шевченка надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вказує, що керуючись положеннями статті 61 КЗпП України та враховуючи виробничу необхідність і прогалину в колективному договорі, за погодженням з Первинною профспілковою організацією, було прийнято рішення про запровадження в університеті підсумованого обліку робочого часу для працівників, які працюють по змінах. При цьому, з прийняттям наказу №204-32 від 16.03.2010 року та запровадженням підсумованого обліку робочого часу тривалістю один календарний рік режим роботи працівників (у тому числі позмінних) не змінювався.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та вивчивши доводи і вимоги апеляційної скарги, вважає необхідним залишити її без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи і у такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції вказав, що з урахуванням встановленого в університеті підсумованого обліку робочого часу в один календарний рік, доводи позивача про виконання ним надурочної роботи є необґрунтованими, оскільки підрахунок надурочних годин, у разі їх наявності, повинен проводитись за підсумками облікового періоду, який становить календарний рік.

До того ж позивачем не спростовано, що загальна сума годин роботи за обліковий період в Київському національному університету імені Тараса Шевченка щодо позивача не перевищує норми робочого часу на 2016 рік, визначеного листом Міністерства соціальної політики, оскільки позивачу заплановано 966 год. на 2016 рік, а фактично він відпрацював в липні 2016 року - 84 години, норма тривалості робочого часу при 40 годинному робочому тижні в липні 2016 року складає 168,0 годин, що не може розцінюватися як надурочна робота.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 12 листопада 2009 року переведено на посаду техніка 1 категорії сантехнічної служби корпусу Інституту міжнародних відносин з посадовим окладом 1 468,00 грн., що підтверджується витягом з наказу №08-1993-04 від 09 грудня 2009 року.

На підставі наказу від 30 червня 2016 року №08-980-04 на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 червня 2016 року ОСОБА_1 з 07 листопада 2014 року поновлено на посадах техніка І категорії сантехнічної служби Інституту міжнародних відносин, чергового слюсаря 6р (0,5 ст.) сантехнічної служби Інституту міжнародних відносин.

Так, з 19 липня 2016 року по 31 липня 2016 року ОСОБА_1 на посаді техніка І категорії сантехнічної служби Інституту міжнародних відносин фактично відпрацював 84 год., що підтверджується табелем виходу на роботу (а.с.3) Вказане підтверджується також розрахунково-платіжною відомістю працівника за липень 2016 року.

В липні 2016 року ОСОБА_1 нараховано 1 659,09 грн. заробітної плати. (а.с. 4)

Відповідно статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Вимоги статті 47 КЗпП України передбачають, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до статті 50 КЗпП України нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень.

Згідно статті 57 КЗпП України час початку і закінчення щоденної роботи (зміни) передбачається правилами внутрішнього трудового розпорядку і графіками змінності у відповідності з законодавством.

Відповідно до статті 58 КЗпП України при змінних роботах працівники чергуються в змінах рівномірно в порядку, встановленому правилами внутрішнього трудового розпорядку. Перехід з однієї зміни в іншу, як правило, має відбуватися через кожний робочий тиждень в години, визначені графіками змінності.

Статтею 61 КЗпП України передбачено, що на безперервно діючих підприємствах, в установах, організаціях, а також в окремих виробництвах, цехах, дільницях, відділеннях і на деяких видах робіт, де за умовами виробництва (роботи) не може бути додержана встановлена для даної категорії працівників щоденна або щотижнева тривалість робочого часу, допускається за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації запровадження підсумованого обліку робочого часу з тим, щоб тривалість робочого часу за обліковий період не перевищувала нормального числа робочих годин (статті 50 і 51 КЗпП України).

Відповідно до пункту 6 Методичних рекомендацій щодо застосування підсумованого обліку робочого часу, затверджених наказом Міністерства праці та соціальної політики України № 138 від 19 квітня 2006 року, обліковий період установлюється в колективному договорі підприємства. Він охоплює робочий час і години роботи у вихідні і святкові дні, години відпочинку. Щоденна або щотижнева тривалість робочого часу, встановлена графіком, може коливатися протягом облікового періоду, але загальна сума годин роботи за обліковий період має дорівнювати нормі робочого часу в обліковому періоді. Обліковим періодом при підсумованому обліку робочого часу, як правило, є місяць. В окремих випадках застосовуються інші облікові періоди - декада (10 календарних днів місяця), квартал, півріччя, рік тощо.

З матеріалів справив вбачається, що згідно наказу № 204-32 від 16 березня 2010 року у Київському національному університеті імені Тараса Шевченка запроваджено підсумований облік робочого часу для працівників, які працюють по змінах, встановлено обліковий період для обліку робочого часу - календарний рік.

Відповідно до пункту 12 Методичних рекомендацій щодо застосування підсумованого обліку робочого часу, підсумований облік робочого часу кожного працівника здійснюється за табелем виходів на роботу та затвердженим графіком роботи (змінності) за обліковий період. Облік робочого часу по кожному працівнику має провадитись наростаючим підсумком з початку встановленого облікового періоду. Загальна кількість надурочних годин за обліковий період визначається як різниця між фактично відпрацьованим часом і нормою годин за цей період.

Згідно з частинами першою-третьою статті 106 КЗпП України за погодинною системою оплати праці робота в надурочний час оплачується в подвійному розмірі годинної ставки. За відрядною системою оплати праці за роботу в надурочний час виплачується доплата у розмірі 100 відсотків тарифної ставки працівника відповідної кваліфікації, оплата праці якого здійснюється за погодинною системою, - за всі відпрацьовані надурочні години. У разі підсумованого обліку робочого часу оплачуються як надурочні всі години, відпрацьовані понад встановлений робочий час в обліковому періоді, у порядку, передбаченому частинами першою і другою цієї статті.

Відповідно до пункту 10 Методичних рекомендацій при підсумованому обліку робочого часу час, відпрацьований понад норму тривалості робочого часу за обліковий період, вважається надурочним і оплачується згідно зі статтею 106 КЗпП. Оплата за всі години надурочної роботи провадиться в кінці облікового періоду. Робота понад норму робочого часу, передбаченого графіком в окремі дні, тижні, місяці облікового періоду, при збереженні норми робочого часу за обліковий період, не є надурочною роботою. Переробіток норми робочого часу, що виникає в окремі дні при підсумованому обліку, може компенсуватися додатковими днями відпочинку або відповідним зменшенням тривалості роботи в інші дні облікового періоду.

Крім того, постановою Київського апеляційного суду від 19 березня 2019 року у справі № 761/1337/18, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 04 грудня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Київського національного університету імені Тараса Шевченка про стягнення недоплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, було встановлено, що розрахунки з позивачем при його звільненні проведені у повному обсязі.

А за правилами частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачеві було здійснено виплату заробітної плати у передбаченому законодавством та визначеними внутрішніми розпорядчими актами розмірах. Згідно наведених розрахунків, оплата праці позивача здійснена на підставі табелів обліку робочого часу, з яких вбачається, що позивач понаднормово не працював. Роботу у вихідні дні позивач виконував згідно графіків позмінної роботи та в межах річного навантаження. Тому висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю є правильним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги про те що, підсумований облік робочого часу для працівників має встановлюватися в колективному договорі підприємства, однак колективним договором КНУ ім. Тараса Шевченка не встановлено обліковий період тривалістю в календарний рік, відхиляються колегією суддів, оскільки пункт 5.13 колективного договору визначає тривалість тижневого робочого часу працівників, згідно ст. 50 КЗпП України, а не порядок обліку робочого часу на підприємстві.

Підсумований облік робочого часу за наявності підстав його застосування може запроваджуватися лише за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (ст. 61 КЗпП України). При відсутності профспілкової організації питання про запровадження та умови застосування підсумованого обліку робочого часу доцільно було б вирішувати в колективному договорі за погодженням з органом, уповноваженим представляти інтереси трудового колективу.

У п. 2 Методичних рекомендацій щодо застосування підсумованого обліку робочого часу від 19.04.2006 № 138, затверджених Міністерством праці та соціальної політики України, вказано, що підсумований облік робочого часу запроваджується на підприємстві роботодавцем за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації, а у разі його відсутності це питання відповідно до ст. 7 Закону України "Про колективні договори і угоди" може бути врегульовано колективним договором.

Згідно з п. 7 Методичних рекомендацій, при підсумованому обліку робочого часу графіки роботи (змінності) мають розроблятися таким чином, щоб тривалість перерви в роботі між змінами була не меншою подвійної тривалості часу роботи в попередній зміні (включаючи перерву на обід) (частина перша ст. 59 КЗпП, тривалість щотижневого безперервного відпочинку повинна бути не меншою, як сорок дві години (ст. 70 КЗпП). Призначення працівника на роботу протягом двох змін підряд забороняється (частина друга ст. 59 КЗпП).

Використання підсумованого обліку робочого часу не звільняє роботодавця від дотримання вимог ст.ст. 59 і 70 КЗпП України.

З метою врегулювання порядку обліку робочого часу працівників, які працюють по змінах, та для яких не може бути застосована нормальна тривалість робочого часу на тиждень, університетом видано наказ №204-32 від 16 березня 2010 року, яким затверджено для працівників, які працюють по змінах, підсумований облік робочого часу із встановленням облікового періоду календарний рік. З прийняттям наказу №204-32 від 16 березня 2010 року та запровадженням підсумованого обліку робочого часу тривалістю один календарний рік режим роботи працівників (у тому числі позмінних) не змінювався.

Щодо відповідності наказу №204-32 від 16 березня 2010 року умовам колективного договору університету, слід зазначити, що його винесено за погодженням з Первинною профспілковою організацією.

До того ж, рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 08 вересня 2021 року по справі №761/6978/21 відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні позову до Київського національного університет імені Тараса Шевченка, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову: Первинна профспілкова організація Київського національного університет імені Тараса Шевченка, про визнання недійсним та скасування даного наказу.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції неправильно визначив норми тривалості робочого часу позивача, не врахував доводи та розрахунки позивача, неправильно визначив розмір годинної ставки, оцінюються колегією суддів критично, оскільки, всі розрахунки позивача базуються на обліковому періоді для обліку робочого часу - місяць, а відтак вони не відповідають дійсним обставинам справи.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 вересня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: Судді: