Справа №307/2020/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2022 року м. Болехів

Болехівський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Сметанюка В.Б.,

секретаря судового засідання Латик В.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей Тячівської міської ради про надання дозволу виїзду закордон дитини без згоди батька, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей Тячівської міської ради, в якому просить надати дозвіл неповнолітньому сину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на тимчасовий виїзд за межі України без згоди його батька ОСОБА_2 в супроводі матері ОСОБА_1 до досягнення дитиною повноліття.

Заявлений позов обґрунтовано тим, що сторони декілька років проживали у цивільному шлюбі. Від спільного проживання у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Приблизно з 2016 року вони з відповідачем припинили спільне проживання, сина виховує одна. Відповідач виїхав на заробітки в Чеську Республіку, ніякої участі у вихованні дитини не бере, за рішенням суду з нього стягуються аліменти на утримання сина. Також вказує, що вона на підставі дозволу, наданого рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 06.07.2016, який діяв до 01.09.2021 року, неодноразово виїжджала з сином закордон на відпочинок, для його оздоровлення та гостювала у свого рідного брата, чим старалася забезпечити дитині нормальні умови для розвитку. Зазначає, що в даний час теж має можливість забезпечувати тимчасовий виїзд дитини закордон, зокрема, в Чеську Республіку до свого брата з метою оздоровлення сина. Однак, відповідач, ігноруючи свої батьківські обов`язки, не спілкуючись з дитиною, як і раніше не бажає добровільно надати згоду на виїзд сина закордон. А тому, в інтересах нормального духовного та фізичного розвитку дитини, захисту законних прав та інтересів сина, вона змушена звернутись в суд із вказаним позовом.

Позивачка та її представник у судове засідання не з`явились. Позивачка подала заяву, в якій просила, проводити розгляд справи без її участі та без участі її представника, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить задоволити, не заперечує щодо заочного розгляду справи (а.с. 61).

Відповідач ОСОБА_2 своїм правом на подання відзиву не скористався, у судове засідання повторно не з`явився з невідомих для суду причин, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся в установленому законом порядку (а.с. 54).

Представник третьої особи служби у справах дітей Тячівської міської ради в судове засідання не з`явився, хоч про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому Законом порядку (а.с. 55).

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Враховуючи згоду позивачки, суд, керуючись вимогами ст. 280 ЦПК України, ухвалив про проведення заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тячівського районного управління юстиції у Закарпатській області, ОСОБА_3 , народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Тячів, Закарпатської області, про що 16 вересня 2015 року складено відповідний актовий запис № 143. У свідоцтві про народження батьками записані: батько ОСОБА_2 , мати ОСОБА_1 (а.с.8).

З Довідок про реєстрацію місця проживання особи, вбачається, що неповнолітній ОСОБА_3 та його мати ОСОБА_1 , зареєстровані за однією адресою (а.с. 6, 9).

З позовної заяви вбачається, що син сторін ОСОБА_3 проживає разом зі своєї матір`ю ОСОБА_1 , яка займається його вихованням одна. Батько дитини - відповідач по справі участі у вихованні дитини не бере, з сином не спілкується, сплачує на його утримання аліменти. Доказів зворотного з боку відповідача суду надано не було.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 06 липня 2016 року надавався тимчасовий дозвіл на виїзд закордон ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди батька ОСОБА_2 та в супроводі матері ОСОБА_1 на строк до 01.09.2021 року (а.с. 13-15). В позові вказано, що згідно даного дозволу позивачка з сином неодноразово виїжджала закордон на відпочинок та оздоровлення.

Також з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 в даний час теж має можливість та бажання забезпечувати виїзд дитини закордон для відпочинку та оздоровлення, зокрема в Чеську Республіку, де проживає її рідний брат, однак, відповідач не бажає добровільно надати дозвіл на виїзд сина закордон.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до приписів статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частиною першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до норм статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг

Згідно з частиною другою статті 154 СК України батьки мають право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини.

Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Верховна Рада України 14 липня 2016 року внесла зміни до Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.

Згідно з пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, у тому числі, у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Пунктом 5 Правил перетинання державного кордону громадянами України передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі.

Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду за відсутності згоди одного з батьків.

Однією з важливих підстав для задоволення судом позову під час вирішення такої категорії справ є зазначення в позовній заяві країни, до якої має виїхати дитина, загального строку надання такого дозволу, часового проміжку перебування дитини в іноземній державі та доказів відмови батька чи матері у наданні згоди на виїзд дитини за кордон.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 червня 2017 року ( справа № 783/14/15-ц) зазначено, що у разі відсутності згоди одного з батьків, питання про виїзд неповнолітньої дитини за кордон вирішується судом за позовом другого з батьків зі з`ясуванням питання про країну виїзду, строки та мету виїзду. Надання дозволу на виїзд малолітніх дітей до невизначених країн та без визначення його початку й закінчення не відповідає вимогам матеріально-правових норм, якими унормовані такі правовідносини.

Також, Вищий спеціалізований суд України, ухваливши рішення у справі № 6-33303ск15 від 16 березня 2016 року, дійшов висновку, що дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, надається кожного разу окремо (тобто на кожний виїзд), при цьому в дозволі зазначається країна, місце перебування та строк, на який дитина буде знаходитися за кордоном.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17-ц сформувала висновок, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення, а також із зазначенням країни, до якої вивозиться дитина.

Таким чином, виходячи з положень Сімейного кодексу України, Цивільного кодексу України, Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" і Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважав за необхідне відступити від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятій постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 235/139/16-ц (№ 6- 15цс17), оскільки, ухвалюючи рішення в указаній категорії справ, суди мають насамперед охороняти права та інтереси дитини, визначивши, що найкраще відповідає її інтересам.

Вказане випливає з рішення в справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) Європейського суду з прав людини, у якому ним наголошено, що в такій категорії справ основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Між тим, Велика Палата Верховного Суду вважає, що дозвіл на виїзд за кордон дітей з одним із батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення (справа № 14-244цс18 від 04 липня 2018 року), а також із зазначенням країни, до якої вивозиться дитина.

Вказана позиція підтримана подальшими рішеннями Верховного Суду. Так, касаційним судом наголошувалось на тому, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та ненадання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості (постанова від 03.07.2019 у справі № 643/1090/17).

Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах.

Відповідач не надав суду жодних доказів того, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька буде суперечити інтересам дитини, чи буде порушувати його права.

Принцип найкращих інтересів дитини має пріоритетне значення, а тому, при належному обґрунтуванні позовних вимог, виїзд дитини за кордон може надаватись, проте в будь - якому випадку, дитина повинна повертатись в Україну та мати можливість спілкуватись з іншим із батьків.

Таким чином, виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд із визначенням його початку й закінчення та точного місця перебування за кордоном.

Вирішуючи цей спір, суд враховує, що виїзд за кордон дитини матиме тимчасовий характер, що не порушує прав батька дитини на спілкування з ними та не позбавляє його права брати участь у вихованні та утриманні дитини. Тоді як позивачка довела наявність конкретного місця їхнього проживання за кордоном, конкретну мету такого виїзду і його тимчасовий характер.

При цьому суд враховує те, що на час розгляду справи спір між сторонами стосовно надання відповідного дозволу на виїзд дитини за кордон існує та не вирішений у позасудовому порядку.

Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою.

Таким чином, враховуючи викладені обставини, принцип справедливості та розумності, виходячи, у першу чергу, з принципу забезпечення найкращих інтересів дитини, з метою забезпечення їхньої гармонійного фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, враховуючи відсутність згоди батька щодо виїзду дитини за кордон, суд вважає за можливе позов задоволити частково та надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька. При цьому із вказівкою на закінчення дії такого дозволу - 31 грудня 2023 року.

Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України суд стягує судовий збір з відповідача на користь позивачки.

На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 13, 76 - 81, 247, 258, 259, 263, 265, 268,

273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей Тячівської міської ради про надання дозволу виїзду закордон дитини без згоди батька - задоволити частково.

Надати дозвіл ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на тимчасовий виїзд за межі території України без згоди та супроводу його батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у супроводі матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з часу набрання рішенням законної сили до 31 грудня 2023 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок сплаченого судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування учасників справи, їх місцезнаходження та проживання.

Позивачка: ОСОБА_1 , проживає за адресою АДРЕСА_1 , паспорт № НОМЕР_2 , виданий 12.08.2019 року, РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 ,проживає за адресою АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Третя особа: Служба у справах дітей Тячівської міської ради, 90500, вул. Незалежності, 4, м. Тячів Закарпатської області.

Суддя В.Б. Сметанюк