Справа № 944/20/22 Головуючий у 1 інстанції: Матвіїв І.М.
Провадження № 22-ц/811/1002/22 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р.

Суддів:Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.

Секретар: Іванова О.О.

З участю: представника відповідача адвоката Тимощука О.І.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу № 944/20/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 23 березня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі , гідності і ділової репутації та відшкодування моральної шкоди

в с т а н о в и в :

04 січня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності і ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову посилається на те, що 27 грудня 2019 року позивач на особистому прийомі заступника голови Львівської ОДА ознайомився із текстом «Звернення педагогів та батьків учнів Новояворівського НВК ЗОШ II ст.-ліцей від 13 вересня 2019 року №ЗВГ- 50-КО-3983/19», яке було скеровано на ім`я Голови Львівської ОДА та передане на вивчення та перевірку у Департамент освіти та науки Львівської ОДА. Ознайомившись з текстом звернення та переліком осіб, які підписали вищевказане звернення, серед яких є також і відповідач ОСОБА_2 , позивач дізнався, що він є "прихильником ставлення до методів Гітлера та ОСОБА_3 ", а відтак його звинувачують у пропаганді нацизму і більшовизму. Водночас, позивач зазначає, що він ніколи не перебував в Комуністичній партії, не брав участі у будь-яких громадських організаціях чи рухах правого, ультраправого та лівого спрямування. Крім цього, у зверненні зазначено, що «під тиском директора ОСОБА_1 звільнилось багато вчителів» через те, що «несила більше терпіти злісне порушення ОСОБА_1 елементарних етичних правил і норм поведінки, для якого, крики, погрози та приниження стали звичним в його арсеналі. З НВК в школи переводилися кращі учні, інколи за пів року до випускного».

Позивач вважає зазначені судження некоректними, оскільки, він не претендує на те, щоб всім сподобатись. Його стиль поведінки не виходить за межі пристойності та його освітнього рівня, на диспансерному обліку у психіатра він не перебуває. Водночас, протягом 34 років, працюючи в сфері освіти, як вказує позивач, він перебував на посаді директора школи, ліцею, керівника відділу освіти, навчав дітей та паралельно займався науковою роботою. Він є автором і співавтором 26 наукових статей, захистив дисертаційну роботу, є доктором філософії з економіки (кандидат економічних наук), має вищу кваліфікаційну категорію як вчитель біології та екології, педагогічне звання «вчитель-методист». Наклепницькі та провокативні, викладені в зверненні тези, критично вплинули на стан його здоров`я та спричинили психоемоційний шок, внаслідок цього, він змушений був звернутися за медичною допомогою у Львівський обласний ендокринологічний центр. Протягом трьох місяців він перебував на лікуванні в різних медичних та реабілітаційних установах, в результаті чого йому була встановлена третя група, а в подальшому друга група інвалідності.

Безпідставні звинувачення зазначені у зверненні, позбавили його засобів для існування. У нього погіршилися стосунки з оточуючими, оскільки, в соціальних мережах активно обговорювали його зміст, а 11 лютого 2020 року на загальних зборах трудового колективу таке було зачитано і більшістю членів трудового колективу піддано осуду.

Вказане звернення позивач вважає таким, що принижує його честь, гідність, ділову репутацію людини та громадянина України. Просить суд ухвалити рішення, яким зобов`язати відповідачку ОСОБА_2 публічно вибачитися перед ним за розповсюдження неправдивих відомостей, що паплюжать його честь і гідність, на загальних зборах працівників Новояворівського НВК ЗОШ II ступеня - ліцей з відповідною відеофіксацією такої процесуальної дії та розміщенням відео в одній із соціальних мереж.

Також позивач просить стягнути з відповідачки ОСОБА_2 на його користь 50 000 грн моральної шкоди, завданої розповсюдженням неправдивих відомостей, що паплюжать його честь і гідність, спричинили його звільнення з роботи, заподіяли істотну шкоду його здоров`ю, що в подальшому спричинили встановлення статусу особи з інвалідністю.

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 23 березня 2022 року в позові відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду є незаконне та необґрунтоване, висновки суду не відповідають обставинам справи. Зазначає, що суд неналежно підійшов до кваліфікації викладеного у зверненні, яке було адресовано до голови Львівської облдержадміністрації, віднісши інформацію викладену авторами звернення до оціночних суджень та не взяв до уваги Закон України «Про інформацію». Вказує, що в процесі розгляду справи ані відповідач, ані її представник не довели, що поширена у зверненні інформація є достовірною. Судом не взято до уваги, що подане громадянином звернення, яке містить наклеп і образи тягне за собою відповідальність передбачену чинним законодавством.

Зазначає також, що не згідний з стягненням з нього витрат на правничу допомогу на користь відповідача, оскільки відсутні відповідні докази, які підтверджують такі витрати.

Враховуючи вищенаведене, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

На виконання вимог ст..360 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту ЦПК) відзив на апеляційну скаргу суду не надано.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_4 на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання інформації неправдивою, недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту, що відповідачка є автором або ж особою, яка поширила оспорювану інформацію.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позовна вимога про стягнення з відповідача моральної шкоди є похідною від вимоги про визнання інформації неправдивою, недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції погоджується, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 28 грудня 2019 року позивач звернувся в Департамент освіти і науки Львівської ОДА із зверненням, яке зареєстровано за № 02-12/98, в якому просив надати копію звернення педагогів та батьків учнів Новояворівського НВК «ЗОШ II ступеня-ліцей» від 13 вересня 2019 року № ЗВГ - 50 - КО - 3983/19, яке було скеровано в Департамент освіти і науки Львівської ОДА для вивчення та проведення перевірки.

З відповіді наданої на запит директора Новояворівського НВК «ЗОШ II ступеня-ліцей» Г.Бабія, Департаментом освіти і науки Львівської ОДА від 09 січня 2020 року №07-10/33 т.в.о директора І.Гайдука, слідує, що його звернення розглянуто. Крім цього, повідомлено позивача про те, що звернення від педадогічного колективу Новояворівського НВК «ЗОШ II ступеня-ліцей», батьків чи окремих осіб від 19 вересня 2019 року на ім`я голови Львівської ОДА чи структурних підрозділів до департаменту освіти і науки не надходило. Однак, скерував на адресу позивача копію звернення педагогів та батьків учнів Новояворівського НВК «ЗОШ II ст.ліцей» від 13 вересня 2019 року №ЗВГ-50-КО-3983/19.

Крім цього, додатково проінформував позивача про те, що відповідно до статті 10 Закону України «Про звернення громадян» не допускається розголошення одержаних із звернень відомостей про особисте життя громадян без їх згоди чи відомостей, що становлять державну або іншу таємницю, яка охороняється законом, та іншу інформацію, якщо це ущімляє права і законні інтереси громадян. Не допускається з`ясування даних про особу громадянина, які не стосуються звернення. На прохання громадянина, висловлене в усній формі або зазначене в тексті звернення, не підлягає розголошенню його прізвище, місце проживання та роботи. Згідно з частиною другою статті 14 Закону України «Про захист персональних даних» поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. 3, ст. 28).

Відповідно до вимог статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

У відповідності до частини п`ятої статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань.

Разом із тим, статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом із тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Таким чином, право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Частиною першою статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Статтею 297 ЦК України визначено право кожного на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Ухвалюючи рішення у справі, судом першої інстанції дано оцінку наданим доказам та правильно взято до уваги положення пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», згідно з яким, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права (п. 18 цієї Постанови ПВСУ).

В силу вимог пункту 19 цієї Постанови, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу, стаття 65 Закону України "Про телебачення і радіомовлення") у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду.

Статтею 10 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією. Враховуючи положення статті 10 цієї Конвенції на підставі своєї практики застосування Конвенції, Європейський суд з прав людини встановив, що норма статті обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів.

В рішенні у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до інформації чи ідей, які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе демократичне суспільство. Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19. Відтак, враховуючи вищенаведене, суд, при визнанні поширеної інформацію недостовірною, бере до уваги відсутність достатнього балансу для необхідності втручання суду у процес реалізації особою права на свободу вираження поглядів.

Так, особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбаченого статтею 10 Конвенції.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема, з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Крім того, відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

У випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції правильно відхилив доводи позивача про те, що 27 грудня 2019 року він на особистому прийомі в заступника голови Львівської ОДА Івана Собка, ознайомився з текстом вищевказаного звернення, одним з авторів, якого являється відповідач ОСОБА_2 , оскільки такі не підтверджені жодними доказами та не встановлені під час судового розгляду справи. До матеріалів справи позивачем не додано жодних доказів в підтвердження авторства та підпису ОСОБА_2 на даному зверненні, а остання даний факт заперечувала.

Клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи у суді першої інстанції позивачем ОСОБА_1 не заявлялося, у суді апеляційної інстанції таке не підтримано.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що інформація, яка викладена у зверненні, яке було адресовано до голови Львівської ОДА М.Мальському не є фактичними твердженнями, а являється оціночними судженнями педагогів та батьків учнів. У зверненні методи керівництва позивача ОСОБА_1 порівнюються з державними лідерами, однак не носять стверджувального характеру, а скоріш всього незадоволення, непрофесійність, судження.

Відповідно до ч.1,2 ст.10 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень.

Суд правильно зазначив, що не може бути предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи висловлюванням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні ст.10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Окрім цього, зазначене звернення не знайшло свого вирішення, не проводилося службове розслідування, опитування та відібрання пояснень. Таке звернення було надано позивачу для врахування у подальшій роботі.

З врахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити за їх недоведеністю.

В обґрунтування факту заподіяння моральної шкоди, позивач вказав, що поширена відповідачкою неправдива інформація призвела до вкрай негативних наслідків, напруженої психологічної атмосфери та хвилювань, до змін в організації життя при спілкуванні з оточуючими, до необхідності додаткових пояснень.

З огляду на те, що позивачем не доведено факту, що відповідачка є автором, або ж особою, яка поширила оспорювану інформацію, у зв`язку з чим судом відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині визнання неправдивою, недостовірною та такою, що порочить його честь, гідність та ділову репутацію інформацію, а позовна вимога про стягнення з відповідача моральної шкоди є похідною від цієї вимоги, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди слід відмовити за недоведеністю.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, такі не спростовують висновків суду, відтак підстави для скасування оскаржуваного рішення суду, визначені ст.. 376 ЦПК відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ст.375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 383, 384, 389-391 ЦПК України,- суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 23 березня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 07 грудня 2022 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк