Єдиний унікальний номер судової справи 490/7322/21
Номер провадження 22-ц/812/1007/22
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова
Іменем України

14 грудня 2022 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Лівінського І.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання ОСОБА_1 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 рішення, яке ухвалено Центральним районним судом міста Миколаєва 29 вересня 2022 року під головуванням судді Гуденко О.А., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення безпідставно отриманих коштів,

УСТАНОВИЛА:

У вересні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення безпідставно отриманих коштів.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що заочним рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 17 квітня 2015 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 було стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 33% від усіх видів його доходу щомісяця, починаючи з 27 січня 2015 року та до досягнення дітьми повноліття.
На підставі вказаного рішення видано виконавчий лист №490/688/15-ц, за яким в подальшому було відкрито виконавче провадження за №56457974.
ІНФОРМАЦІЯ_3 дитина ОСОБА_5 досягла повноліття, що спричинило зміну суттєвої обставин, яка визначала розмір аліментів на момент постановлення судового рішення про стягнення аліментів у 2015 році.
Проте, оскільки ОСОБА_4 , яка є стягувачем у вищевказаному виконавчому провадженні, не було повідомлено органи державної виконавчої служби про необхідність припинення стягнення аліментів на повнолітню дитину, відповідач продовжувала отримувати аліменти за відсутності на те правової підстави.

У зв`язку з тим, що державним виконавцем не було припинено стягнення аліментів на старшу дитину ОСОБА_5 , у позивача виникла переплата по аліментах за період з вересня 2020 року по квітень 2021 року у загальному розмірі 24 725 грн.

Посилаючись на викладені обставини та положення ст.1212 ЦК України, ОСОБА_2 просив стягнути на свою користь з ОСОБА_4 безпідставно отримані кошти в розмірі 24 725 грн.

Представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_7 надала до суду відзив, в якому проти задоволення позову заперечувала. Зазначала, що обов`язок щодо правильного розрахунку розміру частки, що підлягає стягненню покладено на державного виконавця. В свою чергу, ОСОБА_2 , будучі обізнаним про дату повноліття доньки, не був обмежений у праві вирішення питання про розмір аліментів, що стягуються, зокрема звернутися до суду з відповідним позовом. Крім того, позивач не позбавлений права звернутися до державного виконавця для проведення відповідного перерахунку та взаємозаліку.

Також представник відповідача наголошувала на відсутності недобросовісних дій з боку відповідача, а відтак і відсутності підстав для стягнення коштів як безпідставно набутих.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 29 вересня 2022 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що будь-яких доказів на підтвердження недобросовісності відповідача позивачем суду не надано.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_8 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення районного суду скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Сторони в судове засідання не з`явились, надали до апеляційного суду заяви про розгляд справи у їх відсутність.
Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.
Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає в повному обсязі.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

З матеріалів справи убачається, що заочним рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 17 квітня 2015 року у справі №490/688/15-ц з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 було стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 33% від усіх видів доходу відповідача щомісяця, починаючи з 27 січня 2015 року та до досягнення дітьми повноліття, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму, що встановлений для дитини відповідного віку (том 1 а.с.249).

На підставі вказаного судового рішення 06 травня 2015 року судом був виданий виконавчий лист за №490/688/15-ц (том 2.а.с.3-4).

23 травня 2018 року головним державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального правління юстиції у Миколаївській області було відкрито виконавче провадження за №56457974 (том 2 а.с.1).
Постановами головного державного виконавця від 07 вересня 2018 року звернуто стягнення на доходи боржника ОСОБА_2 які він отримує у військовій частині та в Центральному об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України м. Миколаєва (том 1 а.с.240-241,243-244).
14 серпня 2020 року дочка сторін ОСОБА_5 досягла повноліття.
30 вересня 2020 року Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області надіслало на адресу Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) (далі Центральний ВДВС) лист, в якому, зазначаючи, що старша дитина боржника ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 досягла повноліття, просило повідомити відсоток стягнення по ВП №56457974 (том 1 а.с.91).
На вказаний лист 10 листопада 2020 року головним державним виконавцем Центрального ВДВС надано відповідь, в якій останній вказував, що проведення стягнення слід проводити в тому ж розмірі до досягнення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , повноліття (том 1 а.с.87).
19 січня 2021 року лист аналогічного змісту направлено головним державним виконавцем Центрального ВДВС на адресу військової частини (том 1 а.с.86).
21 січня 2021 року представник боржника звернулась до Центрального ВДВС із заявою про припинення стягнення аліментів на користь ОСОБА_4 на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку із досягненням дитиною повноліття. Також просила здійснити розрахунок заборгованості зі сплати аліментів з урахуванням надмірно стягнутих сум за період з вересня по грудень 2020 року (том 1 а.с.82-83).
22 січня 2021 року головним державним виконавцем Центрального ВДВС направлено листи на адреси Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області та військової частини, в яких вказано, що у зв`язку з досягненням ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 повноліття подальші відрахування із доходів боржника слід проводити у розмірі 16.5% (том 1 а.с.80,81).
Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 01 березня 2021 року, яке набрало законної сили 31 березня 2021 року, у справі №490/474/21 було змінено розмір аліментів, що визначений рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 17 квітня 2015 року та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 на утримання неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів його доходів щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.
Відкликано виконавчий лист, виданий Центральним районним судом міста Миколаєва по справі №490/688/15-ц на підставі рішення суду від 17 квітня 2015 року (том 1 а.с.10-11).
Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів боржника ОСОБА_2 за виконавчим документом №490/668/15-ц від 17 квітня 2015 року, складеного державним виконавцем Центрального ВДВС (за місцем отримання доходів боржника - військова частина), сукупний розмір заборгованості за період з вересня 2020 року по грудень 2020 року становить мінус 9 304 грн, ще надлишкові 24 грн. були стягнуті в січні 2021 року.
Як слідує з вказаного розрахунку, переплата виникла в зв`язку зі стягненням за вказані 4 місяці 33% від доходів боржника, тоді як розмір аліментів повинен був становити 16,5% (том 1 а.с.17).
Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів боржника ОСОБА_2 за виконавчим документом №490/668/15-ц від 17 квітня 2015 року, складеного державним виконавцем Центрального ВДВС, сукупний розмір заборгованості за період з вересня 2020 року по квітень 2021 року (за місцем отримання доходів боржника Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області) становить мінус 15 397 грн. Як слідує з вказаного розрахунку, переплата виникла в зв`язку зі стягненням за вказані 8 місяців 33% від доходів боржника, тоді як розмір аліментів повинен був становити 16,5% (том 1а.с.18).

За такого сума переплати аліментів, які позивач сплатив на користь відповідача за період з вересня 2020 року по квітень 2021 року становить 24 725 грн.

За правилами ч.1 ст.179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини.
Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Положеннями ст.1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Статтею 1215 ЦК України передбачено загальне правило, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.

Так, відповідно до ч.1 ст.1215 ЦК України, не підлягає поверненню заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

При цьому, правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року у справі за №753/15556/15 (провадження №14-445цс18).

Крім того, відповідно до ч.ч.1,2,3 ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.

З наведеної норми вбачається, що з моменту досягнення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повноліття, стягнення аліментів на її утримання за вищевказаним виконавчим листом припинилось, а розмір аліментів на утримання іншої неповнолітньої доньки сторін ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , повинен був визначатись державним виконавцем відповідно до вимог ч.3 ст.183 СК України та ч.ч.3,4 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження».

З матеріалів справи встановлено, що подальше стягнення аліментів відбувалось на утримання неповнолітньої доньки сторін ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за судовим рішенням. Проте, частка доходу позивача, що підлягала стягненню в якості аліментів на утримання дитини, державним виконавцем не була зменшена.

В постанові Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі №382/1728/18 (провадження №61-9514св19) зазначено, що аналіз ст.1215 ЦК України свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. А зважаючи на те, що грошові кошти були набуті відповідачем як аліменти на утримання дитини на виконання судового рішення, тобто не безпідставно, та за відсутності достовірних доказів недобросовісного набуття їх, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для стягнення їх з відповідача на користь позивача як безпідставно набутих.
Отже, як вбачається із матеріалів справи, стягувач ОСОБА_4 отримала зазначені в позові кошти правомірно, як стягувач за виконавчим провадженням, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в даному випадку відсутні правові підстави для задоволення позову до відповідача про стягнення грошових коштів, як безпідставно набутих.
З огляду на викладене, наведені обставини спростовують доводи позивача про неправомірне стягнення з нього аліментів на утримання повнолітньої доньки, оскільки такого стягнення не відбувалось.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема, достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладене, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що у спірних правовідносинах судом не було застосовано ст.1212 ЦК України є необґрунтованими, так як кошти, які просить стягнути позивач на свою користь не є безпідставно набутими в розумінні положень ст.1212 ЦК України.

При цьому, доводи, викладені в апеляційній скарзі, щодо безпідставності набуття відповідачем коштів колегія суддів відхиляє, оскільки позивачем не було належним чином доведено факту безпідставності набуття ОСОБА_4 спірних коштів, і не надано належних та допустимих доказів наявності рахункової помилки. Натомість, з матеріалів справи вбачається перерахування таких коштів здійснювалось за судовим рішенням, і у діях відповідача не вбачається недобросовісності при набутті цих коштів, які по суті є коштами, спрямованими на виконання зобов`язань по сплаті аліментів на неповнолітню дитину.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з ухваленим рішенням суду та висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 29 вересня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: І.В. Лівінський

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення
складено 14 грудня 2022 року