Постанова

Іменем України

09 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 357/7582/20

провадження № 61-19465св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Томилівська сільська рада Білоцерківського району Київської області в особі державного реєстратора Науменко Олени Євгенівни, Головне управління Держгеокадастру у Київській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду

від 07 жовтня 2021 року у складі колегії суддів: Савченка С. І., Верланова С. М., Мережко М. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом

до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Томилівська сільська рада Білоцерківського району Київської області в особі державного реєстратора Науменко О. Є., Головне управління Держгеокадастру у Київській області (далі - ГУ Держгеокадастру у Київській області), про скасування запису про реєстрацію права власності та встановлення часток у праві спільної сумісної власності

на земельну ділянку.

Позовна заява мотивована тим, що йому належить 64/100 частини житлового будинку на АДРЕСА_1 , з яких

29/100 частин - на підставі договору дарування від 04 червня 1999 року

та 35/100 частин - на підставі договору довічного утримання від 04 жовтня

1999 року. Власником інших 36/100 частин житлового будинку

є ОСОБА_4 .

Земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок площею 0,1000 га ,рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 31 серпня

2004 року передана у спільну сумісну власність його та попереднього власника, ОСОБА_3 . Однак при виготовленні державного акта на право власності на земельну ділянку серії КВ № 076432 зазначено, що ділянка належить по 1/2 частині кожному співвласнику житлового будинку. Відповідно при оформленні

07 вересня 2006 року договору довічного утримання на 36/100 частин будинку

на користь ОСОБА_2 у договорі зазначено про передання їй ділянки площею 0,5 га з кадастровим номером 0:05:011:0012, але такої земельної ділянки не існувало.

Державний реєстратор ГУ Держгеокадастру у Київській області Зик А. С. виправив помилку шляхом внесення до Державного земельного кадастру інформації про спільну сумісну власність на спірну земельну ділянку

та надіслав заінтересованим особам повідомлення про виправлення помилки

у відомостях Державного земельного кадастру від 17 лютого 2020 року

№ 020, але 04 березня 2020 року реєстратор відділу

у Білоцерківському районі міськрайонного управління у Білоцерківському районі та м. Білій Церкві ГУ Держгеокадастру у Київській області Музичко О. Г. вніс

до Державного земельного кадастру рішення від 31 серпня 2004 року № 342

та зазначив такі частки у спільній власності: по 1/2 частині ОСОБА_2

та ОСОБА_1 18 березня 2020 року державний реєстратор Томилівської сільської ради Науменко О. С. прийняла рішення з індексним номером 51673981 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, номер запису 35989362, реєструючи право спільної часткової власності за ОСОБА_2 на 1/2 частину земельної ділянки.

Такими діями порушено його право власності, оскільки рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 31 серпня 2004 року спірна земельна ділянка передана у спільну сумісну власність без визначення часток, а тому зазначення в державному акті на землю часток є помилковим. Вважає,

що необхідно визначити частки у праві власності на земельну ділянку відповідно до частин у праві власності на будинок.

У зв`язку з наведеним просив визнати за ним право власності на 64/100 частини земельної ділянки з кадастровим номером 0:05:011:0012 відповідно до його частки у праві власності на житловий будинок на

АДРЕСА_1 ; за ОСОБА_2 право власності

на 36/100 частин земельної ділянки з кадастровим номером 0:05:011:0012, відповідно до її частки у праві власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 : внести зміни

до розділу у Державному реєстрі прав, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 103, запис про право власності № 35989362, щодо відомостей про вид спільної часткової власності та розмір часток на земельну ділянку

з кадастровим номером 0:05:011:0012, змінивши 1/2 частину

на 36/100 частин земельної ділянки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 травня 2021 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 64/100 частини земельної ділянки

з кадастровим номером 0:05:011:0012 відповідно до його частки

у праві власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 право власності на 36/100 частин земельної ділянки з кадастровим номером 0:05:011:0012 відповідно

до її частки у праві власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 . Внесено зміни до розділу у Державному реєстрі прав, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 103, запис про право власності номер 35989362, щодо відомостей про вид спільної часткової власності та розмір часток на земельну ділянку з кадастровим номером 0:05:011:0012, 1/2 частину змінено на 36/100 частин земельної ділянки.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки вперше спірна земельна ділянка була виділена ОСОБА_1 та ОСОБА_3 рішенням міської ради від 31 серпня 2004 року на праві спільної сумісної власності без визначення конкретних часток, при цьому позивач був власником 64/100 частин житлового будинку, а ОСОБА_5 - власником 36/100 частин житлового будинку,

то вказані особи набули права власності на землю пропорційно розміру їх часток у житловому будинку.

У подальшому в державному акті помилково вказано часткову власність співвласників на земельну ділянку, що підтверджується повідомленням державного кадастрового реєстратора ОСОБА_6 від 17 лютого 2020 року

№ 020. Тобто презумпція набуття позивачем та відповідачами права власності на спірну земельну ділянку у розмірі 1/2 частки спростована позивачем, а доводи відповідачів про наявність домовленості про рівні частки

у праві на землю не знайшли підтвердження в судовому засіданні.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року рішення суду першої інстанції скасовано і прийнято нову постанову про відмову в задоволенні позову. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що саме державний акт на землю був правовстановлюючим документом, який посвідчував право власності особи

на земельну ділянку, тому частки сторін у праві власності на спірну земельну ділянку визначені по 1/2 частині, і підстав для їх зміни або визначення

у іншому розмірі немає.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу,

у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права

та порушення норм процесуального права, просив оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції залишив поза увагою, що підставою набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади

чи органу місцевого самоврядування, а не державний акт на право власності

на земельну ділянку. Такий акт лише посвідчував відповідне право та не мав самостійного юридичного значення.

Суд застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду

від 09 червня 2021 року у справі № 509/4216/16-ц, від 15 вересня 2020 року

у справі № 469/1044/17.

Доводи інших учасників справи

У грудні 2022 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подали до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просили оскаржувану постанову залишити без змін, касаційну скаргу - без задоволення. Зазначали, що доводи касаційної скарги є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 06 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі № 357/7582/20, витребувано її з Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, зупинено дію постанови Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року до закінчення її перегляду

в касаційному порядку.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

ОСОБА_1 є власником 64/100 частин житлового будинку на

АДРЕСА_1 , з яких 29/100 частин належать йому

на підставі договору дарування від 04 червня 1999 року та 35/100 частин -

на підставі договору довічного утримання від 04 жовтня 1999 року.

Власником 36/100 частин цього житлового будинку є ОСОБА_7

на підставі договору довічного утримання від 07 вересня 2006 року.

За заявою позивача ОСОБА_1 , рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 31 серпня 2004 року № 342 затверджено технічну документацію зі складання державних актів на право власності на землю», та площі переданих у власність громадян та в оренду земельних ділянок згідно з додатком 4. Згідно з додатком 4 до вказаного рішення затверджено список громадян України, яким будуть виготовлені державні акти на право спільної сумісної власності на землю згідно із затвердженим технічним звітом та договором оренди, зокрема, під № 10 зазначено ОСОБА_1

та ОСОБА_3 , адреса приватизації: АДРЕСА_1 , в розмірі 1000 кв. м - для будівництва і обслуговування ж/б, господарських будівель і споруд

та 204 кв. м - в оренду для будівництва і обслуговування ж/б, господарських будівель і споруд.

На підставі вказаного рішення ОСОБА_1 02 листопада 2004 року

у Білоцерківському міськвідділі земельних ресурсів отримав державний акт

на право власності на земельну ділянку серії КВ № 076432, де у списку співвласників земельної ділянки зазначено ОСОБА_3 з часткою обох співвласників по 1/2 частині земельної ділянки.

Згідно з витягом з Державного земельного кадастру від 17 лютого 2020 року № НВ-020 земельна ділянка з кадастровим номером 0:05:011:0012 має площу 0,1000 га та належить на праві власності ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , підстава виникнення права - рішення

від 31 серпня 2004 року № 342; документ, що посвідчує право, - державний акт від 02 листопада 2004 року КВ № 076432.

Відповідно до кадастрового плану земельної ділянки 0:05:011:0012 спірна земельна ділянка має площу 0,1000 га, межі: від А до Б - землі загального користування, від Б до В - ОСОБА_8 , від В до Г - землі Білоцерківської міської ради, від Г до А - ОСОБА_9 .

Відповідно до договору довічного утримання від 07 вересня 2006 року

та договору про внесення змін до договору довічного утримання (догляду), посвідченого державним нотаріусом Другої білоцерківської державної нотаріальної контори Київської області Кушнір Н. Б., зареєстрованого в реєстрі за № 2-5225, пункт 1.1 договору викладено в такій редакції: «відчужувач передає у власність набувача належну йому на праві приватної власності 1/2 частку земельної ділянки площею 0,1000 га в межах згідно з планом,

що розташована у АДРЕСА_1 ».

Попередній власник ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0500 га в межах згідно з планом, що розташована у АДРЕСА_1 , що відповідає 1/2 частки земельної ділянки площею 0,10 га.

Вказані зміни внесено до Реєстру речових прав на нерухоме майно,

що підтверджується витягами від 27 листопада 2020 року № 234564839

та № 234565227.

17 лютого 2020 року державний кадастровий реєстратор відділу у м. Білій Церкві міськрайонного управління у Білоцерківському районі та м. Білій Церкві

ГУ Держгеокадастру у Київській області Зик А. С. направив повідомлення заінтересованим особам про виправлення помилки у відомостях Державного земельного кадастру № 020, вказавши: «Не вірно вказано ІНН ОСОБА_1 , помилково вказано часткову власність (має бути сумісна), внесено зміни до відомостей Державного земельного кадастру про земельну ділянку та виготовлено новий аркуш Поземельної книги із зміненими відомостями та долучено до Поземельної книги № 0:05:011:0012

від 11 листопада 2020 року за реєстраційним номером 0:05:011:0012».

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру від 04 березня 2020 року № НВ-020 земельна ділянка з кадастровим номером 0:05:011:0012 має площу 0,1000 га та належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 у розмірі 1/2 частки та ОСОБА_2

у розмірі 1/2 частки, підстава виникнення права - цивільно-правовий договір

від 07 вересня 2006 року № 2-5225.

18 березня 2020 року державний реєстратор Томилівської сільської ради Білоцерківського району Київської області прийняв рішення з індексним номером 51673981 про державну реєстрацію права спільної часткової власності ОСОБА_2 у розмірі 1/2 частки спірної земельної ділянки та внесено відомості про обтяження від 07 вересня 2006 року № 3702581.

ОСОБА_7 змінила прізвище на « ОСОБА_10 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб Відділу реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського МУЮ Київської області серії НОМЕР_1 від 29 квітня 2009 року.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції

в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 06 грудня 2021 року вказано, що касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 116 ЗК України (тут і далі - в редакції, чинній

на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками

із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності

в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Надання

у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений

у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Згідно зі статтями 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа,

що посвідчує право власності та його державної реєстрації. Право власності

на земельну ділянку посвідчується державними актами.

Установивши, що 02 листопада 2004 року Білоцерківський міськвідділ земельних ресурсів за заявою самого позивача видав державний акт на право власності на земельну ділянку серії КВ № 076432, в якому зазначено,

що співвласниками земельної ділянки розміром 1000 кв. м на АДРЕСА_1 є дві особи - ОСОБА_1 і ОСОБА_3 - з часткою обох співвласників по 1/2 частині земельної ділянки, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову про встановлення (зміну) часток сторін у праві власності на спірну земельну ділянку, оскільки задоволення позову буде означати неправомірне втручання у право власності відповідачки ОСОБА_2 на землю та протиправне позбавлення її цього права.

Вказане право власності у встановленому законом порядку зареєстровано

на підставі рішенням державного реєстратора Томилівської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 18 березня 2020 року з індексним номером 51673981 про державну реєстрацію права спільної часткової власності ОСОБА_2 у розмірі 1/2 частини спірної земельної ділянки. З огляду

на те, що частки сторін у праві власності на спірну земельну ділянку визначені

по 1/2 частині, то підстави для їх зміни або визначення у іншому розмірі немає.

При цьому посилання позивача на те, що в цьому випадку йдеться не про зміну часток, а про їх первинне визначення, оскільки рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 31 серпня 2004 року спірна ділянка передана

у спільну сумісну власність, суперечать виданому державному акту на землю серії КВ № 076432 від 02 листопада 2004 року, в якому визначено частки сторін

у праві власності на ділянку, та не заслуговують на увагу, оскільки ні рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 31 серпня 2004 року

ні державний акт про право власності на землю як правопосвідчувальний документ, який був виданий за заявою самого позивача, ні договір довічного утримання (догляду) не оспорені, не скасовані і не визнані недійсними, а тому

є чинними.

Відповідно до частин першої, третьої статті 120 ЗК України (в редакції, що діла

на час укладення договору довічного утримання), частини першої статті 377 ЦК України при переході права власності на будівлю і споруду право власності

на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод. Таким чином, до відповідача право власності на Ѕ частки спірної земельної ділянки перейшла за цивільно-правовим договором довічного утримання від 07 вересня 2006 року.

Виходячи з норм статті 116 ЗК України рішення органу виконавчої влади

чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки

є необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку.

За змістом статті 152 ЗК України визнання недійсним державного акта на право власності на землю як правовстановлюючого документа зазначеною нормою

не передбачено. Захист порушених прав власника на землю здійснюється заінтересованою особою шляхом звернення до суду з вимогою визнання недійсним відповідного рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, у разі якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно в добросовісного набувача (постанова Верховного Суду України

від 31 жовтня 2012 р. у справі № 6-53цс12).

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження судом апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, які ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якими погоджується суд касаційної інстанції.

Не заслуговують на увагу й посилання заявника на неврахування апеляційним судом висновку Верхового Суду, викладеного у постановах, що зазначені

в касаційній скарзі, оскільки оскаржуване судове рішення не суперечить викладеним у вказаній постанові висновкам й, відповідно, не свідчить про порушення судом норм матеріально та процесуального права.

Крім того, аргументи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав вважати, що суд порушив норми процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник, а зводяться до незгоди з ухваленим у справі судовим рішенням та необхідності переоцінки доказів у справі. Разом з тим відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини

та переоцінювати докази.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін, оскільки таке судове рішення є законним та обґрунтованим, прийняте з дотриманням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду

не спростовують.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної

чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

З огляду на те що суд касаційної інстанції рішення не змінює та не ухвалює нове, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року залишити без змін.

Поновити дію постанови Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун