Справа № 350/1327/22
Номер провадження 2/350/483/2022
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2022 року селище Рожнятів

Суддя Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області Пулик М.В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

установив:

У своїй позовній заяві позивач ОСОБА_1 просить суд ухвалити рішення, яким здійснити поділ майна шляхом сплати грошової компенсації ОСОБА_2 у розмірі 9492 долари США замість її частки у праві спільної сумісної власності на двохкімнатну квартиру загальною площею 61,98 кв.м. за будівельною адресою по АДРЕСА_1 .

Ознайомившись з даною позовною заявою, вважаю, що остання підлягає залишенню без руху виходячи з наступного.

У відповідності до ч.ч.1, 2 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

При вирішенні питання про відкриття провадження у справі суддею встановлено, що позовна заява подана без додержання вимог, викладених у ст.ст. 175 і 177 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити зокрема: 3) зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; 4) зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; 5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; 9) попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи;

Пунктами 22, 25 Постанови Пленуму Верхового Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 передбачено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя,зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

Крім того, в роз`ясненнях, викладених у п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України N2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» зазначено, що суди мають звертати особливу увагу, зокрема, на те, що у позовній заяві повинні не лише міститися позовні вимоги, а й бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину.

Зміст позовних вимог - це певна форма захисту, яку просить позивач від суду. Під підставами позову, як вказує Верховний Суд України, слід розуміти обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги. Виклад обставин та підстав також необхідний для визначення тотожності позову, захисту відповідача від позову, зміни позову позивачем і, найголовніше, - для визначення предмета доказування по даній справі.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстави позову становлять обставини (фактична підстава), якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу, і норми права (юридична підстава), які у своїй сукупності дають право особі звернутися до суду з позовними вимогами до відповідача.

Виходячи з принципу змагальності, за яким кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, позивач у заяві повинен на підтвердження підстав позову подати докази, які підтверджують кожну обставину, яка входить у предмет доказування.

У прохальній частині позову має йтися про предмет позову, тобто позивач повинен конкретно сформулювати ту матеріально-правову вимогу, яку він адресує відповідачеві та з приводу вирішення якої просить суд ухвалити судове рішення.

Таким чином, в порушення вимог ст.175 ЦПК України, зміст позовних вимог є незрозумілим, позовні вимоги некоректно сформовані, а саме не зрозуміло в який спосіб позивач просить захистити його порушене право щодо спірного об`єкту нерухомості.

В прохальній частині позову позивач просить здійснити поділ майна шляхом сплати грошової компенсації відповідачці замість її частки у праві спільної сумісної власності на квартиру .

Відповідно до ч.1, 2 ст.364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст.183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Таким чином, заявлені позивачем вимоги слід сформулювати відповідно до приписів даної норми закону.

Крім цього, Верховний Суд у справі № 336/4407/15 від 17 липня 2019 року зазначає таке. Аналіз конструкції норм статей 364 та 365 ЦК України свідчить, що положення статті 365 ЦК України регулюють випадки, коли позивач співвласник майна, домагається позбавлення права власності на частку майна інших співвласників відповідачів у справі. Випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно регулюються статтею 364 ЦК України. Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі N 6-2925цс15.

Тобто, виходячи з заявлених позовних вимог, суд робить висновок, що подання позивачем позову про сплату грошової компенсації відповідачці за належну їй частку у праві спільної сумісної власності, у свою чергу є наслідком на припинення відповідачки права власності на спірне майно.

Суд зазначає, що згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів, в даному випадку можуть бути, зокрема визнання права або відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Тому, сплата грошової компенсації відповідачці за належну їй частку у праві спільної сумісної власності без припинення за останньою права власності на належну їй частку спірного майна та визнання за позивачем права власності на квартиру вцілому, є спірним.

З цих підстав, позивачу необхідно конкретизувати зміст позовних вимог в даній частині та обрати спосіб захисту його цивільних прав та інтересів.

Спосіб захисту має відповідати порушеному праву і за результатом судового розгляду таке право власності має бути визначеним, або за позивачем, або за відповідачем, або у спільній власності.

Згідно з п.5 ч.3 ст.175 ЦПК України, позовна заява повинна містити: виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу, як на це вказує позивач, не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

З викладеного вище слідує, що позивачу необхідно зазначити, чим підтверджується придбання майна, що є предметом даного спору під час перебування у шлюбі, а також зазначити, чим підтверджується спільна участь подружжя коштами або працею в набутті спірного майна.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 177 ЦПК України, до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону. Позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, судовий збір встановлюється у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; позовної заяви про поділ майна при розірванні шлюбу - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 3 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, розмір судового збору встановлюється від ціни позову.

Пунктом 16 постанови Пленуму ВС України № 10 від 17.10.2014 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» передбачено, що розмір судового збору за подання позовної заяви про визнання права власності на майно або його витребування визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру. При цьому суд не повинен визначати вартість майна за відповідними вимогами, оскільки такий обов`язок покладається на позивача.

Відповідно до абзацу 1 ч.2 ст.6 Закону України «Про судовий збір», у разі якщо судовий збір сплачується за подання позовної заяви до суду в розмірі, визначеному з урахуванням ціни позову, а встановлена при цьому позивачем ціна позову не відповідає дійсній вартості спірного майна або якщо на день подання позову неможливо встановити точну його ціну, розмір судового збору попередньо визначає суд з подальшою сплатою недоплаченої суми або з поверненням суми переплати судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом у процесі розгляду справи.

В позовній заяві позивачем заявлено вимогу майнового характеру, зокрема сплату відповідачці грошової компенсації за 1/2 частку квартири у розмірі 9492 доларів США що еквівалентно 350399,93 грн.

Суд зазначає, що позовна вимога про сплату грошової компенсації є майновою вимогою, оскільки позивач її визначає у грошовому вимірі з урахуванням оціночної вартості квартири.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 28.11.2018 по справі № 761/11472/15-ц (провадження № 61-23674св18).

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня становить 2481 грн.

Відповідно до п.3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються.

Згідно з п. 1, 2, 9, 10 ч. 1, ч. 2 ст. 176 ЦПК України, ціна позову визначається: у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується,чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному(безакцептному)порядку;у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна; у позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності, - дійсною вартістю нерухомого майна; у позовах, що складаються з кількох самостійних вимог,- загальною сумою всіх вимог. Якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи.

Тобто, ціну позову (орієнтовну ціну позову) повинен самостійно визначити позивач. Лише у разі, якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору визначає суд.

Крім того, суд звертає увагу сторони позивача на положення ч. 6 ст. 81 ЦПК України, за яким доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 03.10.2018 у справі № 127/7029/15-ц, та п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу між подружжям, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи в суді.

Майновий позов (позовна заява майнового характеру) - це вимога про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що підлягає грошовій оцінці. Тобто будь-який майновий спір має ціну, а категорію майнових спорів складають, зокрема, спори, пов`язані з підтвердженням прав на майно та грошові суми, на володіння майном і будь-які форми його використання на договірній чи позадоговірній основі. Під немайновим позовом слід розуміти вимогу про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що не піддається грошовій оцінці.

Такий висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 24 січня 2018 року у справі № 916/1220/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.08.2020 у справі № 910/13737/19 зазначено, що будь-який майновий спір має ціну.

Дійсна вартість майна визначається відповідно до вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність», звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності.

Таким чином, якщо у сторони позивача виникають труднощі з визначенням ціни позову, що відповідатиме дійсній вартості спірного майна, остання не позбавлена можливості провести експертну оцінку такого майна, за результатами якої може бути визначена реальна ціна позову.

Зі змісту позову вбачається, що заявлений позов є майнового характеру, оскільки позивач просить здійснити поділ майна шляхом сплати грошової компенсації відповідачці замість її частки у праві спільної сумісної власності, при цьому у позовній заяві зазначено ціну позову у розмірі 9492 долари США що еквівалентно 350399,93 грн., на обґрунтування розміру ціни позову останнім надано копію договору купівлі-продажу нерухомого майна (квартири) від 18.07.2018 року та копію квитанції до прибуткового касового ордеру від 18.07.2018 року на суму 18985 доларів США.

Таким чином, позивачу необхідно вказати у позовній заяві ціну позову, виходячи з вартості спірної квартири, частину вартості якої бажає сплатити відповідачці та надати на обґрунтування ціни позову документи щодо вартості майна станом на час звернення до суду та додати документ, що підтверджує сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, який встановлено згідно положень частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір».

Суд вважає, що на момент пред`явлення позову встановити точну ціну спірного майна (квартири), можливо але позивач ухилився від виконання свого обов`язку.

Зважаючи на відсутність обґрунтування ціни позову, суд позбавлений можливості вирішити питання про правильність сплаченого, при подачі позовної заяви до суду, судового збору та, взагалі, визначення вартості самого майна, що підлягає поділу.

Таким чином, обрахувати судовий збір за подання вказаної позовної заяви судом не виявилось можливим у зв`язку з тим, що позивачем, в порушення вимог ст.177 ЦПК України, не зазначено ціну позову, яка обрахована відповідно до положень ст.176 ЦПК України.

Відповідно до п.9 ч.3 ст.175 ЦПК України, позовна заява повинна містити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Однак позивачем в позовній заяві не зазначено, чи вживались ним відповідні заходи досудового врегулювання спору та не вказано попередній розрахунок понесених судових витрат.

Як наголошує Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

За змістом рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року №17-рп/2011 у справі 1-9/2011 вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 1 ст. 185 ЦПК України, суд, установивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст.ст. 175, 177 ЦПК України, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

При цьому суддя зауважує, що залишення позовної заяви без руху не є обмеженням права позивача на доступ до правосуддя.

Так, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, сформульованою, зокрема, в рішеннях від 20 травня 2010 року у справі «Пелевін проти України» (пункт 27), від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 31), в яких зазначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою; регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Таким чином відповідно ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання ухвали.

Дотримання вимог ст.ст. 175, 177 ЦПК України при зверненні в суд є імперативним правилом, в тому числі і для суду.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету. Реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасник цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Враховуючи зазначене, залишення позовної заяви без руху жодним чином не перешкоджає позивачу у доступі до правосуддя після усунення недоліків.

Роз`яснити позивачу, що в разі невиконання вимог ухвали суду, заява, відповідно до ч.3 ст.185 ЦПК України буде вважатися неподаною і повернута йому.

Керуючись ст.ст.175, 177, 185 ЦПК України, суддя, -

постановив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - залишити без руху та надати позивачу строк для усунення недоліків протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали про залишення заяви без руху.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що у разі не усунення недоліків заяви, вона буде вважатися неподаною та повернута йому.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: