Житомирський апеляційний суд
Справа №296/1636/21 Головуючий у 1-й інст. Рожкова О. С.
Категорія 23 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б, Павицької Т.М.

з участю секретаря

судового засідання Дяченко Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №296/1636/21 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз» про зобов`язання забезпечити індивідуальним газовим лічильником

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз» на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 13 липня 2021 року, яке ухвалено суддею Рожковою О.С.

встановив:

У лютому 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив зобов`язати Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз» за свій рахунок здійснити встановлення у квартирі АДРЕСА_1 газовий лічильник з цільовим призначенням для приготування їжі.

В обґрунтування поданого позову зазначив, що він є співвласником квартири АДРЕСА_1 та сплачує за надані послуги з газопостачання відповідно до показників загальнобудинкового лічильника. Оскільки законодавством передбачено встановлення індивідуальних лічильників обліку фактично спожитого газу, позивач 30 листопада 2020 року звернувся до відповідача із заявою про встановлення індивідуального газового лічильника безпосередньо в його квартирі, у якій газ використовується для приготування їжі. Однак йому було відмовлено у задоволенні заяви, оскільки будинок, в якому мешкає позивач, забезпечений загальнобудинковим лічильником. Вважає, що такі дії відповідача порушують його права споживача та суперечать Закону України «Про забезпечення комерційного облік природного газу», у зв`язку з чим позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 13 липня 2021 року позов задоволено. Зобов`язано Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз» за свій рахунок здійснити встановлення у квартирі АДРЕСА_1 газовий лічильник з цільовим призначенням для приготування їжі.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз» на користь ОСОБА_1 1000,00 грн. витрат на правничу допомогу та на користь держави судовий збір у розмірі 908 грн.

Не погодившись з рішенням суду, вважаючи його таким, що не відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що в будинку АДРЕСА_2 1 січня 2017 року встановлений загальнобудинковий вузол обліку газу на виконання Плану розвитку газорозподільної системи АТ «Житомиргаз» на 2016-2025 роки, затвердженого Постановою національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №2345 від 22 грудня 2016 року. Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 не надав доказів того, що і він, як споживач послуг, і балансоутримувач вказаного будинку, заперечували проти встановлення загальнобудинкового лічильника.

Крім того зазначає, що на час встановлення даного лічильника законодавством України не було передбачено обов`язку встановлення індивідуальних вузлів обліку спожитого газу. Таким чином, АТ «Оператор газорозподільних систем «Житомиргаз» виконав обов`язок щодо забезпечення комерційного обліку газу, відтак вимога про повторне виконання цього обов`язку не ґрунтується на положеннях законодавства.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу, представник позивача просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги відповідача, рішення суду першої інстанції залишити без змін. При цьому зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки суд першої інстанції під час розгляду справи вірно встановив обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, дотримався процедури розгляду справи та вирішив спір у відповідності з нормами чинного законодавства. При цьому зазначив, що відмова відповідача встановити індивідуальний лічильник позивачу, яка вбачається з листа відповідача від 30.11.2020, суперечить вимогам законодавства та порушує права позивача.

В судовому засіданні представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Представник позивача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Також просив стягнути з відповідача понесені його довірителем витрати на правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , будучи співвласником квартири АДРЕСА_1 , є споживачем послуг з отримання природного газу за вказаною адресою, які надає АТ «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз».

01 січня 2017 року у зазначеному житловому будинку встановлений загальнобудинковий вузол обліку газу.

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до АТ «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз» із заявою про встановлення у належній йому квартирі індивідуального приладу обліку газу для приготування їжі.

Листом від 15 грудня 2020 позивача повідомлено, що особливості встановлення лічильників газу споживачам визначаються Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», відповідно до пп. «а» п.1 ст.6 даного Закону України (у редакції, що діяла до 19 січня 2018 року) суб`єкти господарювання, які здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких природний газ використовується, зокрема, тільки для приготування їжі,- до 1 січня 2018 року.

На виконання вимог законодавства у 2017 році були здійснені заходи щодо встановлення загальнобудинкових вузлів обліку газу.

За адресами, де встановлено загальнобудинковий лічильник природного газу за рахунок коштів газорозподільного підприємства, облік газу вважається забезпеченим відповідно до вимог Закону, що не передбачає встановлення індивідуальних лічильників природного газу за рахунок коштів газорозподільного підприємства.

Відповідно до глави 1 розділу 1 Кодексу газорозподільних систем оператор газорозподільної системи - суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління.

Згідно з ч.1 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

Відповідно до приписів частини 2 статті 2 Закону України (в редакції від 20 січня 2018 року) загальнобудинковий лічильник газу може бути встановлений лише за згодою співвласників багатоквартирного будинку в порядку, визначеному статтею 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2021 року у справі №212/5836/17 зазначено, що до та після 20 січня 2018 року першочергово слід враховувати, що втручатися у газові мережі, що складають спільне майно багатоквартирного будинку, можна лише за згодою власників такого майна, яка мала бути надана в порядку, визначеному статтею 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» (якщо в такому будинку створене об`єднання співвласників багатоквартирного будинку). У свою чергу, будь-які підзаконні нормативно-правові акти не могли встановлювати інший порядок вирішення цього питання і тим більше надавати оператору газорозподільної системи право в односторонньому порядку втручатися в газові мережі багатоквартирного будинку для встановлення загальнобудинкового лічильника.

Таким чином, слід вважати, що оператор газорозподільної системи, який в односторонньому порядку встановив для багатоквартирного будинку загальнобудинковий лічильник природного газу, як до 20 січня 2018 року, так і після цієї дати, діяв з порушенням вимог законодавства.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що у питанні правомірності встановлення загальнобудинкового лічильника газу можна відокремити такі режими регулювання:

-до 20 січня 2018 року - за письмовою згодою споживачів відповідно до Тимчасового положення (у редакції постанови Кабінету міністрів України від 16 травня 2002 року №620) та Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», а також за умови укладення договору щодо зняття показань з будинкового вузла обліку та квартирних лічильників газу з власником (власниками) будинку (будинків, квартир), експлуатаційною організацією, балансоутримувачем будинку (будинків) тощо;

-з 20 січня 2018 року - загальнобудинковий лічильник газу може бути встановлений лише за згодою співвласників багатоквартирного будинку відповідно до чинної редакції Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».

Під час розгляду справи було встановлено, що оператор газорозподільної системи в односторонньому порядку встановив загальнобудинковий лічильник природного газу у житловому будинку АДРЕСА_2 .

Частиною 1 статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» передбачено, що суб`єкти господарювання, які здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується: комплексно, у тому числі для опалення, - до 1 січня 2012 року; для підігріву води та приготування їжі - до 1 січня 2016 року; тільки для приготування їжі - до 1 січня 2021 року.

У чинній редакції вказаної норми від 28 березня 2021 року строк встановлення лічильників для приготування їжі встановлено до 1 січня 2023 року.

Отже, вищезазначена норма передбачає обов`язок саме газорозподільної організації встановити квартирні прилади обліку газу в багатоквартирному будинку.

Положеннями постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 28 грудня 2011 року № 150 «Про встановлення тарифу на транспортування природного газу та про встановлення тарифу на послуги з розподілу природного газу» (з 2011 року по 31 травня 2017 року) до структури тарифу було включено вартість витрат на встановлення лічильників газу населенню за кожні поставлені (розподілені) 1000 куб. м природного газу.

Згідно з додатком №1 до вказаної постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, в структуру тарифу включені витрати на встановлення лічильників газу населенню за поставлені 1000 куб. м природного газу, які становили 6,96 грн, а згідно з додатком № 1 до постанови від 27 вересня 2016 року № 1625 у структурі тарифу витрати на встановлення індивідуальних лічильників газу населенню за розподілені 1000 куб. м становлять 25,20 грн.

Оскільки позивач сплачував за газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуальних, позовні вимоги про зобов`язання АТ «Оператор газорозподільної системи « Житомиргаз» за власний рахунок здійснити встановлення у квартирі АДРЕСА_1 індивідуальний лічильник газу, який використовується для приготування їжі, є обґрунтованими.

Відмова АТ «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз» встановити у належній позивачу квартирі індивідуальний лічильник газу суперечить вимогам законодавства та порушує права ОСОБА_1 .

Як встановлено під час розгляду справи, загальнобудинковий вузол обліку природного газу встановлений за ініціативою АТ «Оператор газорозподільної системи « Житомиргаз». Договори між окремими побутовими споживачами (власниками квартир, не обладнаних індивідуальними лічильниками газу) та газорозподільною організацією, зокрема, щодо встановлення загальнобудинкового лічильника та проведення оплати за показниками такого лічильника, не укладалися.

Визначення фактичного об`єму споживання (розподілу/постачання) природного газу по об`єкту побутового споживача здійснюється на межі балансової належності між оператором ГРМ і побутовим споживачем на підставі даних лічильника газу з урахуванням вимог Кодексу та договору ( глава 4 розділу ІХ Кодексу газорозподільних систем).

Згідно із п. 1 глави 4 розділу Х Кодексу ГРС первинне обстеження вузла обліку на можливість його використання як комерційного здійснюється представниками оператора ГРМ перед пуском природного газу (що здійснюється в рамках заходів з приєднання до газорозподільної системи, або реконструкції комерційного вузла обліку, або переукладання договору) у точці вимірювання з новим споживачем в присутності безпосереднього споживача ( суміжного суб`єкта ринку природного газу).

Відповідно до п.7 глави 7 розділу Х Кодексу ГРС одразу після встановлення повіреного засобу вимірювальної техніки ( далі - ЗВТ) (або його повірки на місці встановлення) оператор ГРМ забезпечує пломбування встановленого (повіреного на місці) ЗВТ та складає акт про пломбування, який має бути підписаний споживачем. Перед пломбуванням ЗВТ оператор ГРМ має право за власний рахунок та з використанням еталонних або зразкових ( контрольних) ЗВТ перевірити похибку вимірювання встановленого ЗВТ та/або всього комерційного вузла обліку природного газу.

АТ «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз» не було надано доказів про складання акта розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін, який у встановленому законом порядку було б погоджено зі споживачами або ж їх представником.

Враховуючи ту обставину, що за вказаною адресою, всупереч вимогам законодавства, був встановлений загальнобудинковий лічильник газу, нарахування об`ємів спожитого природного газу у належній позивачу квартирі на підставі показань загальнобудинкового лічильника газу не узгоджується з положеннями законодавства.

Таким чином, встановивши під час розгляду справи, що встановлення загальнобудинкового вузла обліку газу без погодження із ОСОБА_1 та нарахування вартості спожитого газу на підставі показників загальнобудинкового вузла обліку, порушують права позивача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки в процесі обліку спожитого газу не відображається фактичне споживання газу кожним окремо споживачем багатоквартирного будинку, у квартирі якого відсутній лічильник. Вказані обставини призводять до нарахування вартості споживання газу, який насправді не використовується споживачем і за таких умов споживачі газу у одному житловому будинку поставлені у нерівне становище.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно задовольнив вимоги позивача, доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Посилання в апеляційній скарзі на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2021 у справі №212/5836/17, на правильність висновків суду першої інстанції не впливають, оскільки відповідач сам визнає те, що з Оператора ГРМ не знімається обов`язок щодо встановлення саме індивідуального вузла зв`язку.

Відповідно до частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з частинами першою четвертою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Матеріалами справи підтверджено, що 16 лютого 2021 року між ОСОБА_1 та адвокатським бюро «Соломонюк та партнери» в особі керуючого бюро адвоката Соломонюка С.А. укладено договір про надання правової допомоги №1602 (а.с.18).

Згідно розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу ОСОБА_1 адвокатом Соломонюком С.А, а також акта наданих послуг від 19.02.2021 року, розмір вартості послуг становить 3000,00 грн (первинна консультація, складення позовної заяви, відповіді на відзив, складання відзиву на апеляційну скаргу тощо) (а.с.13,14).

Матеріалами справи підтверджено, що адвокатом Соломонюком А.С. подано відзив на апеляційну скаргу, а також адвокат приймав участь у судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, стягнення в суді першої інстанції 1000,00 грн. витрати на правничу допомогу, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз» залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 13 липня 2021 року - без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз» на користь ОСОБА_1 2000,00 грн. витрат на правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 травня 2022 року.

Головуючий Судді