ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3732/22 Справа № 199/8001/20 Суддя у 1-й інстанції - БОГУН О. О. Суддя у 2-й інстанції - Максюта Ж. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Максюти Ж.І.

суддів Свистунової О.В., Пищиди М.М.

за участю секретаря Панасенко С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника апелянтів Войника Станіслава Григоровича та ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - адвоката Довгополої Олени Олексіївни на рішення Амур- Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , треті особи Управління-служба дітей Амур- Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, Головне Управління Національної гвардії України, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про виселення,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , треті особи: Управління-служба у справах дітей Амур-Нижньодніпровського району Дніпропетровської міської ради, Головне управління національної гвардії України, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , про виселення.

В обґрунтування позову посилаючись на те, що власником квартири АДРЕСА_1 є Держава Україна в особі Головного управління внутрішніх військ МВС України, що підтверджується рішенням Господарського суду місті Києва від 22 квітня 2005 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 02 серпня 2005 року та постановою Вищого господарського суду України від 01 лютого 2006 року, яким було визнано право власності на квартири, в тому числі на квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно Витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.10.2013, власником квартири АДРЕСА_1 є Держава Україна в особі Головного управління внутрішніх військ МВС України на підставі рішення Господарського суду місті Києва від 22 квітня 2005 року.

25 грудня 2014 року на виконання ч.1 ст. 12 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до рішення центральної житлово-побутової комісії Головного управління внутрішніх військ МВС України від 30 листопада 2011 року та на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 13 квітня 2016 року №760, позивачу - військовослужбовцю Національної гвардії України - ОСОБА_4 та членам його родини було видано Ордер на вселення в квартиру АДРЕСА_1 .

13 квітня 2016 року, позивач, разом із членами сім`ї зареєструвався в зазначеній квартирі на підставі Ордеру на житлове приміщення та з наміром фактично вселитися, прибув до вищезазначеної квартири.

Однак, на той момент в квартирі АДРЕСА_1 фактично проживали відповідачі - ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та їх неповнолітні діти - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідачі повідомили позивача, що 22 вересня 2004 року між ПФ «Віктор», правонаступником якого є ПП «ПФ «Віктор-13» та ОСОБА_5 укладено договір про інвестування житлового будівництва №16, за умовами якого ОСОБА_5 буре участь в інвестуванні будівництва багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_2 , також відповідачі повідомили, що тримає судовий процес з приводу визнання права користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 березня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 та ОСОБА_1 про визнання права користування спірною квартирою, було відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2018 року, залишеною без змін Постановою Верховного Суду у складі колегії Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 травня 2020 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2017 року рішення суду першої інстанції визнано законним та обґрунтованим.

Таким чином, на момент звернення позивача з даним позовом, спірна квартира перебуває у фактичному володінні відповідачів, які користуються нею без законних, правових підстав, що позбавляє позивача реалізувати своє законне право на володіння та користування квартирою.

Просили суд, зобов`язати ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_4 у здійсненні ним права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 ; усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні ОСОБА_4 квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Амур- Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2022 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , треті особи: Управління-служба у справах дітей Амур-Нижньодніпровського району Дніпропетровської міської ради, Головне управління національної гвардії України, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , про виселення - задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_4 у здійсненні ним права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 .

Усунуто перешкоди у користуванні та розпорядженні ОСОБА_4 квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Витрати по справі віднести на рахунок сторони, що їх понесла.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 та ОСОБА_1 не погодившись із вказаним судовим рішенням подали апеляційну скаргу, в обґрунтування якої зазначили, що судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, не вірно встановлені обставини по справі, а тому просили рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким в задоволені позову відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_4 зазначив, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, тому задоволенню не підлягають, а рішення суду, як таке, що винесено на підставі закону підлягає залишенню без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позову.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Господарського суду місті Києва від 22 квітня 2005 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 02 серпня 2005 року та постановою Вищого господарського суду України від 01 лютого 2006 року, визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за Державою Україна в особі Головного управління внутрішніх військ МВС України.

Згідно Витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.10.2013, власником квартири АДРЕСА_1 є Держава Україна в особі Головного управління внутрішніх військ МВС України на підставі рішення Господарського суду місті Києва від 22 квітня 2005 року.

На виконання ч.1 ст. 12 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до рішення центральної житлово-побутової комісії Головного управління внутрішніх військ МВС України від 30 листопада 2011 року та на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 13 квітня 2016 року №760, позивачу - військовослужбовцю Національної гвардії України - ОСОБА_4 та членам його родини було видано Ордер на вселення в квартиру АДРЕСА_1 . (а.с.8).

13 квітня 2016 року, позивач, разом із членами сім`ї зареєструвався в зазначеній квартирі на підставі Ордеру на житлове приміщення та з наміром фактично вселитися, прибув до вищезазначеної квартири.

Однак, згідно облікових даних ОСББ «Січеслав» головним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_3 є ОСОБА_5 , та в вищезазначеній квартирі постійно мешкають: ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , що підтверджується Довідкою ОСББ «Січеслав» від 05 жовтня 2021 року. (а.с.148,162).

Також, з матеріалів справи вбачається, що 22 вересня 2004 року між Приватною фірмою «Віктор» (далі - ПФ «Віктор»), правонаступником якого є Приватне підприємство «Приватна фірма «Віктор-13» (далі - ПП «ПФ «Віктор-13»), та ОСОБА_5 укладений договір про інвестування житлового будівництва № 16, за умовами якого ОСОБА_5 бере участь в інвестуванні будівництва житлового будинку по АДРЕСА_2 , шляхом сплати 58 432,00 грн для отримання після введення будинку в експлуатацію у власність квартири АДРЕСА_4 (т.1а.с.168-169).

З метою виконання умов договору, ОСОБА_5 повністю сплатив вартість об`єкта інвестування, тобто вчинив дії, спрямовані на виникнення юридичних фактів, необхідних для набуття майнових прав на квартиру (т.1 а.с.172)

27 вересня 2004 року на виконання умов договору від 22 вересня 2004 року № 16 про участь у будівництві житлового будинку по АДРЕСА_5 між ПФ «Віктор-13» та ОСОБА_5 складений перший акт приймання-передачі квартири АДРЕСА_4 на 10-му поверсі (т.1 а.с.171).

З 2004 року ОСОБА_5 уклав договори про надання телекомунікаційних послуг, з газо-, водо-, електропостачання квартири АДРЕСА_4 , та протягом всіх років сплачував рахунки згідно з показниками лічильників, та 06 грудня 2009 року став членом ОСББ «Січеслав» (т.1 а.с.213-234).

17 травня 2012 року будинок введено в експлуатацію.

25 травня 2012 року на виконання умов договору від 22 вересня 2004 року № 16 про участь у будівництві житлового будинку по АДРЕСА_5 між ПФ «Віктор-13» та ОСОБА_5 складений другий акт приймання-передачі квартири АДРЕСА_4 на 10-му поверсі (т.1 а.с. 183).

26 червня 2012 року житловий будинок літ. А-10 (секція-1) по АДРЕСА_2 зареєстрований КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради за ПП «ПФ «Віктор-13».

11 червня 2013 року ПП «ПФ «Віктор-13» звернулось, як забудовник, до реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції з проханням зареєструвати право власності на нерухоме майно згідно зі списком фізичних осіб (інвесторів), які брали участь у будівництві житлового будинку, у тому числі право власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_4 .

23 вересня 2013 року ОСОБА_5 отримав технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_3 для реєстрації права власності, згідно з яким житлова площа склала 37,6 кв. м, а загальна - 63,5 кв. м, після чого звернувся до реєстраційної служби з питанням про реєстрацію права власності, проте 09 листопада 2015 року отримав відмову у зв`язку з тим, що право власності на вищезазначену квартиру зареєстровано за іншим суб`єктом на підставі іншого правовстановлюючого документа і перебуває під арештом (т.1а.с. 184-186).

Згідно Витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.10.2013, власником квартири АДРЕСА_1 є Держава Україна в особі Головного управління внутрішніх військ МВС України на підставі рішення Господарського суду місті Києва від 22 квітня 2005 року (т.1 а.с.11-12).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, послався на правові підстави виселення, а саме на ч.3 ст.116 ЖК України, зазначивши, що відповідачі зайняли спірну квартиру АДРЕСА_1 самовільно, але колегія суддів повністю погодитись з такими висновками суду не може.

Частиною 3 статті 116 Житлового кодексу України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до частини 4 статті 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 1 статті 109 Житлового кодексу України визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Як, зазначалось вище, згідно укладеного ОСОБА_5 22 вересня 2004 року договору № 16 про інвестування житлового будівництва (т. 1 а.с. 168-170) з Приватною фірмою «Віктор», яка в подальшому змінила назву на ПП «Приватна фірма «Віктор-13», він за вказаним договором як інвестор зобов`язався прийняти участь в інвестуванні будівництва багатоквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , а фірма зобов`язується організувати будівництво жилого будинку, ввести його в експлуатацію та передати інвестору у власність квартиру АДРЕСА_4 , розташовану на 6 поверсі. Згідно акту приймання-передачі від 27 вересня 2004 року (т. 1 а.с. 171,183) Приватна фірма «Віктор» передала ОСОБА_5 спірну квартиру у власність в наступному стані: стіни, перекриття, зовнішні вікна, вхідні двері, перегородки, стояки опалення, каналізації, холодної та гарячої води, газопостачання, стяжка підлоги, лічильники води та газу. ОСОБА_5 самостійно виконано в квартирі всі роботи, необхідні для належного проживання, після чого він зі своєю родиною в ній оселився і проживає до теперішнього часу, хоча не мають на неї права власності, та не зареєстровані у ній.

Однак, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що на час складення першого акту приймання-передачі від 27 вересня 2004 року квартира АДРЕСА_1 ще не існувала, як об`єкт нерухомості, оскільки не була прийнята в експлуатацію, а на час складення другого акту приймання-передачі 25 травня 2012 року право власності на квартиру вже було визнане судом за Головним управлінням внутрішніх військ МВС України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що за таких обставин не можливо вважати відповідачів такими, які самоправно, протиправно зайняли жиле приміщення та виселити їх з неповнолітніми дітьми зі спірної квартири на підставі ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР., а також суд першої інстанції застосував норми матеріального права, які не підлягали застосуванню, а саме; ст.ст.317,319,321,383 ЦК України, оскільки позивачі не є власниками квартири, а також не звернув уваги, що своєю заявою від 20.10.2021 року позивачі просили повернути їм уточнений позов, а тому безпідставно ухвалив рішення про виселення відповідачів з вищезазначеної квартири разом з неповнолітніми дітьми.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника апелянтів ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - адвоката Довгополої Олени Олексіївни на рішення Амур- Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2022 року - задовольнити.

Рішення Амур- Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2022 року - скасувати.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 (РНОКП НОМЕР_1 , АДРЕСА_6 ) до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , треті особи Управління-служба дітей Амур- Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, Головне Управління Національної гвардії України, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про виселення..

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді: О.В. Свистунова

М.М. Пищида