ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/510/20 Номер провадження 22-ц/814/2043/22Головуючий у 1-й інстанції Стрюк Л.І. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Абрамова П.С., Кузнєцової О.Ю., при секретарі судового засідання: Бродській В.О., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої апеляційну скаргу подано її представником адвокатом Гончаровою Анжелікою Сергіївною на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 11 травня 2022 року (ухвалене суддею Стрюк Л.І., відомості щодо дати складення повного тексту судового рішення не зазначені) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітніх дітей та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, відібрання малолітніх дітей, визначення їх місця проживання та стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 05.09.2009 року перебуває з відповідачем ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають спільних дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають разом з ним та знаходяться на його утриманні. Посилаючись на те, що шлюб, який був укладений 05.09.2009 року та зареєстрований у Щербанівській сільській раді Полтавського району Полтавської області за актовим записом №130, розпався і зберегти його неможливо, просив його розірвати. Також просив визначити місце проживання дітей за адресою батька: АДРЕСА_1 , мотивуючи тим, що це відповідає їхнім інтересам.

ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою про розірвання шлюбу, відібрання малолітніх дітей, визначення їх місця проживання та стягнення аліментів, обґрунтовуючи тим, що з 2009 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають спільних дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Посилається на те, що через постійні сварки із чоловіком, постійне фізичне та психологічне насильство з його боку у присутності дітей, вона була вимушена 08.02.2020 року залишити дітей з батьком та переїхати проживати до будинку своїх батьків. З того часу відповідач перешкоджає їй у спілкуванні з дітьми, та налаштовує їх проти неї.

Вважає, що для забезпечення найкращих інтересів дітей вони повинні проживати з матір?ю, тому просить витребувати дітей у батька, визначити місце проживання з матір?ю за адресою: АДРЕСА_2 , а також стягнути з відповідача аліменти у розмірі 1/2 частини від усіх видів його заробітку (доходів) на їхнє утримання.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 11 травня 2022 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітніх дітей задоволено у повному обсязі.

Шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , укладений 05.09.2009 року та зареєстрований у Щербанівській сільській раді Полтавського району Полтавської області за актовим записом №130 - розірвано.

Визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 у частині відібрання малолітніх дітей, визначення їх місця проживання та стягнення аліментів - відмовлено.

З вказаним рішенням суду не погодиласяОСОБА_1 в інтересах якої апеляційну скаргу подано її представником адвокатом Гончаровою Анжелікою Сергіївною, в якій прохає рішення суду першої інстанції в частині визначення місця проживання дітей з батьком скасувати, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким визначити місце проживання дітей разом з матір?ю, витребувати дітей у батька, та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей у розмірі 1/2 частки з усіх видів його заробітку. Вирішити питання щодо розподілу судових витрат. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необгрунтованим, та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Зокрема вказує, що на момент винесення Висновку органу опіки і піклування від 18.01.2021 року чинною була постанова Полтавського апеляційного суду від 23 вересня 2020 року у справі №545/510/20. Посилається на те, що у вказаному висновку зазначені лише позитивні характеристики та соціально-побутові, житлові умови ОСОБА_2 , при цьому не взято до уваги те, що ОСОБА_1 забезпечена власним житлом, в якому наявні придатні житлово-побутові умови для проживання її дітей з можливістю дотримання їх сталих зв?язків. Вказує, що вона позитивно характеризується на роботі, та має стабільний дохід. Посилається на те, що після 08.02.2020 року вона не має можливості здійснювати свої батьківські обов?язки через постійні перешкоди з боку ОСОБА_2 . Також зазначила, що згода дитини ОСОБА_3 на проживання з одним із батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати та сприяти захисту прав та інтересів дитини.

Посилається на те, що суд першої інстанції при розгляді справи не взяв до уваги Висновок експерта Редчук І.А. від 29.06.2021 №СЕ-19/117-21/4889-ПС, а саме: у п.27 окреслено вірогідний висновок про те, що визначення місця проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та бажання їх проживання збатьком може суперечити їх істинним інтересам. Також у вказаному Висновку (абз.2 ст. 23) зазначено про схильність ОСОБА_2 до винесення міжособистісних конфліктів зі сфери подружніх відносин в дитячо-батьківську взаємодію; змістовна наповненість його поідомлень вказує на переважання в його прагненняхї щодо дітей власних бажань та бажань дітей, а не їх інтересів та потреб, відсутність сприяння збереження/відновлення позитивних стосунків між дітьми та їх матір?ю.

Окрім того, апелянт у відповідності до вимог ч.2 ст. 353 ЦПК України, викладає свої заперечення на ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 19 січня 2022 року, якою у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Гончаравої А.С. про застосування заходів процесуального примусу відмовлено. Посилається на те, що під час виконавчого провадження на боржника ОСОБА_2 неодноразово накладався штраф за невиконання рішення суду від 23 вересня 2020 року у справі №545/510/20. Тому, суд безпідставно відмовив у задоволенні вказаної заяви.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Судове засідання проводилося за участі сторін та інших осіб по справі. На моменту розгляду справи були присутні сторони та їх представники, інші особи будучи належним чином та завчасно повідомленими про час та місце слухання справи в судове засідання не з?явилися.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з?явилися, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, враховуючи наступне.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.п.3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 05.09.2009 року між сторонами укладений шлюб, який зареєстрований у Щербанівській сільській раді Полтавського району Полтавської області за актовим записом №130 (том 1 а.с. 3). Від цього шлюбу мають неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 (том 1 а.с.15,16).

Шлюбно-сімейні відносини сторони припинили з лютого 2020 року по причині постійних сварок та непорозумінь на побутовому ґрунті, на час розгляду справи проживають окремо, спільне господарство не ведуть.

Задовольянючи позовні вимоги в частині розірвання шлюбу, суд першої інстанції враховуючи те, що сторони в судовому засіданні підтримали вимогу щодо розірвання шлюбу та вважають за неможливе його збереження, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме їхнім інтересам.

Рішення суду в цій частині стронами не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції не переглядається.

Разом з цим, між сторонами існує спір в частині визначення місця проживання дітей.

Так, згідно з актом обстеження житлово-побутових умов від 27.05.2020 року будинку ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 житлове приміщення відповідає санітарно-гігієнічним нормам; діти мають окремі кімнати, забезпечені дитячими речами вжитку та предметами побуту, створені належні умови для повноцінного догляду та всебічного виховання; на подвір?ї є місце для ігор (іграшки, альтанка, батут, велосипеди та ін.); між всіма членами родини доброзичливі та довірливі відносини, діти радісні, усміхнені, відкрито спілкуються з дорослими, із захопленням розповідають про відпочинок (поїздки) з татом (том 3 а.с.33).

Відповідно до довідки-характеристики Полтавського дошкільного навчального закладу (ясла-садок) №81 «Оленка» від 14.04.2020 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відвідує групу «Дзвіночок» з вересня 2018 року; у січні, лютому 2020 року та у березні до 13.03.2020 року приводив в дошкільний заклад і забирав батько, дитина була охайна та доглянута (том 3 а.с34).

Згідно із характеристикою Полтавської гімназії № 13, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має хороший фізичний та розумовий розвиток, старанна, дисциплінована та працелюбна учениця; батько приділяє належну увагу доньці, підвозить до школи і забирає додому після закінчення уроків, відповідально ставиться до її виховання та навчання, систематично відвідує батьківські збори ( том 3 а.с.35)

Судом встановлено, що кожен із батьків має позитивну характеристику, стабільний дохід та задовільні житлово-побутові характеристики, що свідчить про наявність у них умов для забезпечення належних умов для проживання та виховання малолітніх дітей.

Так, ОСОБА_2 працює оператором газорозподільної станції в Кременчуцькому ЛВУМГ ТОВ «Оператор ГТС», має постійний дохід, що підтверджується довідкою про доходи; за місцем проживання, з попередньої роботи - КП «Полтавська обласна клінічна психіатрична лікарня ім. О.Ф. Мальцева Полтавської обласної ради» та з теперішнього місця роботи характеризується позитивно (том 3 а.с. 41,42,43,44).

Мати, ОСОБА_1 , працює на посаді медичного реєстратора архіву Комунального підприємства «1-а міська клінічна лікарня Полтавської міської ради», за місцем роботи характеризується позитивно (том 2 а.с.33); має стабільну заробітну плату - дохід за період з квітня 22.04.2019 року по 29.02.2020 року склав 45961,61 грн, що підтверджується довідкою про доходи від 13.03.2020 року ( том 2 а.с. 34).

Орган опіки та піклування Полтавської районної державної адміністрації Полтавської області у своєму висновку від 18.01.2021 року №01-29/123 вважає за доцільне визначити місце проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (том 3 а.с.164-165).

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 підтвердили, що діти з 2020 року і по теперішній час проживають з батьком, який піклується про них, виховує та забезпечує всім необхідним для їхнього повноцінного життя та розвитку; діти більше прив?язані до батька, на зустрічі із матір?ю відмовляються ходити.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції враховуючи вік дітей, їхньої позитивної прихильності до батька, беручи до уваги висновок органу опіки та піклування та висновок судової психологічної експертизи, виходячи з якнайкращих інтересів дітей щодо їхнього фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку у ситуації, яка склалась між батьками, вважає, що місце проживання малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,слід визначити з батьком ОСОБА_2 .

З огляду на вищевикладене суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 у частині відібрання малолітніх дітей та визначення їхнього місця проживання з матір`ю.

Разом з цим, місцевий суд зазначив, що оскільки вимога, заявлена в зустрічному позові, є похідною від вимоги про визначення місця проживання неповнолітніх дітей, тому позов в частині стягнення аліментів задоволенню не підлягає.

Проте, з таким висновком суду колегія суддів не може повністю погодитися, виходячи з наступних підстав.

Так, згідно з частинами другою, восьмою, дев?ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім?ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до частини першої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага повинна приділятись якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.

Дитина є суб`єктом права і незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

При цьому під час визначення місця проживання малолітньої дитини, зважаючи на вікову категорію дитини, бесіду з останньою має проводити психолог, головним завданням якого є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення інтересів дитини та отримання думки щодо бажання дитини проживати з одним із батьків.

Проте, суд має враховувати висловлену думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання місця проживання дитини. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб.

Так, допитана у суді першої інстанції ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначила, що навчається у 5 класі Полтавської гімназії №13. Після того, як мати пішла із сім`ї взимку 2020 року, вони разом з братом залишились проживати з батьком, який піклується про них, і вона надалі бажає проживати з ним.

Згідно із висновком судової психологічної експертизи від 29.06.2021 року з урахуванням вікових особливостей дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , емоційного стану, індивідуально-психологічних властивостей, рівня розумового розвитку та умов мікросоціального середовища спроможні виявляти прихильність до когось з батьків. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 бажають проживати з батьком….у той же час передача дітей на виховання матері, яку вони на момент дослідження відкидають, може мати серйозний психотравмуючий вплив (том 3 а.с. 222-252).

Разом з цим у п.4 розділу «Висновки» вищевказаної експертизи (ст.52) зазначено, що при визначенні наявності ознак залежності оцінки сімейної ситуації ОСОБА_3 від впливу з боку батьків ( ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ) та інших дорослих (членів родини) було виявлено ознаки психологічного індукування ОСОБА_3 з боку батька. А саме: інформація щодо агресивного ставлення матері до неї, наведена ОСОБА_3 , частково відповідає тим звинуваченням, які пред?являє до її матері ( ОСОБА_1 ) її батько ( ОСОБА_2 ); констанція негативні спогади про поведінку матері ( ОСОБА_1 ), які з великою ймовірністю не могли бути повністю самостійними в силу маленького віку ОСОБА_3 та великою давністю зазначених нею подій.

У п.5 розділу «Висновки» вищевказаної експертизи (ст.52) зазначено, що при визначенні наявності ознак залежності оцінки сімейної ситуації ОСОБА_4 від впливу з боку батьків ( ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ) та інших дорослих (членів родини) було виявлено ознаки психологічного індукування ОСОБА_4 з боку батька. А саме: приклади проявів агресивного ставлення матері до дітей відповідають звинуваченням, які пред?являє до його матері ( ОСОБА_1 ) його батько ( ОСОБА_2 ); спостерігаються ознаки зміни особистісно-смислової памяті з порушенням її вибірковості або спотвореннями; константування та пояснення ОСОБА_4 щодо ситуації в сім?ї (ставлення ОСОБА_1 до дітей та чоловіка) з великою ймовірністю не могли бути повністю самостійними в силу рівня осмислення ситуації, що перевищує можливості дитини даного віку (на момент коли мама пішла ОСОБА_13 було 4,5 років).

У пункті 27 вищевказаної експертизи окреслено вірогідний висновок про те, що визначення місця проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та бажання їх проживання з батьком може суперечити їх істинним інтересам. Також у вказаному Висновку (абз.2 ст. 23) зазначено про схильність ОСОБА_2 до винесення міжособистісних конфліктів зі сфери подружніх відносин в дитячо-батьківську взаємодію; змістовна наповненість його повідомлень вказує на переважання в його прагненняхї щодо дітей власних бажань, а не їх інтересів та потреб, відсутність сприяння збереження/відновлення позитивних стосунків між дітьми та їх матір?ю.

Тобто, з вищевикладеного вбачається, що батько ОСОБА_14 свідомо здійснює психологічне індукування та вплив на своїх дітей, у власних інтересах, маючи на меті у такий спосіб обмежити їх спілкування з матір?ю. Тому, визначення місця проживання дітей відповідно до їх бажання може суперечити їх істинним інтересам.

Так, згідно висновків психолога від 21 травня та 18 липня 2020 року, зроблених за запитом батька ОСОБА_2 , на якому були присутні лише батько та донька вбачається, що психологічний стан ОСОБА_3 вцілому позитивний, але конфлікт у родині порушує стабільність, є стресом для дівчинки, тому вона намагається захиститись запобігаючи зустрічам з матір?ю.

Відповідно до висновків психолога від 19 липня 2020 року, який проводився за запитом батька ОСОБА_2 на якому були присутні лише батько та син вбачається, що психологічний стан ОСОБА_4 несприятливий та є результатом конфліктної ситуації, що склалася в родині. Вона негативно впливає на розвиток хлопчика, створює проблеми у його соціалізації.

Також, у висновку психолога від 02.07.2020 року вбачається, що з татом була проведена бесіда про наслідки психологічного травмування дітей, які перебувають в ситуації розлучення і про негативний вплив конфліктних відносин між батьками на формування психіки дитини. Дані рекомендації налагодити зв`язок з мамою.

Проте, ОСОБА_2 не вчинив жодних дій щодо налагодження дітей на зв`язок з мамою.

Оцінюючи надані сторонами у справі докази, матеріально-побутове забезпечення обох батьків, їх ставлення до дітей, позитивні характеристики з місця роботи дають підстави для твердження, що кожний із батьків здатний створити умови для розвитку та виховання дитини.

Так, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «М.С. проти України» (рішення від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13) вказав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв?язки із сім?єю, крім випадків, коли доведено, що сім?я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц, в якій вона відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу статті 6 Декларації прав дитини, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір?ю.

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов?язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо.

Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об?єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

Таким чином, при вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, судам передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дітей належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку.

З матеріалів справи вбачається, що позивач за первісним позовом ОСОБА_2 , після того, як забрав дітей проживати разом із ним, постійно перешкоджає ОСОБА_1 у побаченні з дітьми.

В свою чергу ОСОБА_1 після того, як відповідач забрав дітей проживати разом із ним, постійно вчиняла дії щодо побачення з дітьми, зверталася до органів поліції з приводу наявності перешкод у спілкуванні з дітьми, а також до органів опіки та піклування про встановлення порядку спілкування з дітьми, отже не втратила інтерес до своїх дітей.

Також, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 неодноразово при розгляді цієї справи зверталася до суду з заявою про застосування заходів процесуального примусу відносно ОСОБА_2 через невиконання постанови Полтавського апеляційного суду від 23 вересня 2020 року у справі №545/510/20.

Тобто, вказані обставини вказують на те, що ОСОБА_2 створює перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні з малолітніми дітьми.

Матеріали справи не містять доказів щодо негативного впливу ОСОБА_1 на дітей, а навпаки є докази, які свідчать про її активні дії щодо спілкування з дітьми.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку визначаючи місце проживання дітей разом з батьком, та вважає за доцільне визначити їх місце проживання разом з матір`ю, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а діти потребують особливої уваги, підтримки і любові обох батьків, тому суд при вирішенні спору надає першочергове значення саме найкращим інтересам дітей.

На думку колегії суддів, за обставин, які склалися у сторін та їх дітей, найважливішим і найнеобхіднішим питанням, яке підлягає врахуванню, є психологічний, емоційний та психіатричний стан дітей, який підлягає покращенню, шляхом налагодження відносин між дітьми та їх батьками, у ситуації, яка склалася, та забезпечення їх безперервного тривання, для уникнення негативних наслідків для їх гармонійного, повноціного, всесторонього психологічного і емоційного розвитку.

Зважаючи на свідоме перешкоджання та не сприяння позивачем у налагодженні зв?язку дітей з мамою, інші фактори які підлягають врахуванню, єдиним шляхом вирішення ситуації, яка склалася, є визначення місця проживання дітей з відповідачем за обов?язкової умови активної участі позивача у розвитку та вихованню дітей.

Не врахування вказаних обставин та вирішеня питання про визначення місця проживання дітей, органом опіки та піклування, лише на підставі матеріально-побутових умов проживання дітей та характеризуючих даних батьків, стало наслідком надання передчасного та належним чином не вмотивованого висновку, який за таких обставин не має приорітетний характер при вирішенні даного питання.

Разом з цим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що визначення місця проживання дітей з матір?ю, не впливатиме на їх взаємовідносини з батьком, оскільки визначення місця проживання дітей з однім із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов?язків.

Батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов?язок піклуватися про здоров?я дітей, стан їх розвитку, незалежно від того з ким дитина буде проживати.

Отже, колегія суддів вважає, що найкращим інтересам дітей буде відповідати визначення їх місця проживання разом із матір?ю, яке надасть змогу відновити їх емоційний зв?язок з матір?ю, налагодить стабільне емоційне середовище, психологічний стан та забезпечить можливість розвитку дітей у безпечному, спокійному середовищі зі збереженням їх здоров?я.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини, яка не є частиною законодавства України, стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважала, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

З огляду на викладене, суд першої інстанції помилково вказав на відсутність виняткових обставин, які є підставою позбавлення можливості визначення місця проживання дитини із матір?ю, з огляду на рівність прав і обов?язків обох батьків щодо дитини, та дійшов помилкового висновку про визначення місця проживання дітей разом із батьком, врахувавши при цьому інтереси самої дитини.

Такий висновок суду викладений у постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 309/1760/16-ц, який у відповідності до вимог п.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховується іншими судами при застосуванні таких норм права.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов?язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову (стаття 191 СК України).

Із урахуванням фактичних обставин справи, виходячи із закріплених ч. 9 ст. 7 СК України принципів справедливості, добросовісності та розумності, із розміру заявлених вимог ОСОБА_1 у частині стягнення аліментів, то такі вимоги підлягають частковому задоволенню та з ОСОБА_2 слід стягнути аліменти на утримання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з дати прийняття судом вказаної постанови та до досягнення дітьми повноліття.

Разом з цим слід зазначити, що вирішуючи період присудження аліментів, судом апеляційної інстанції враховано, що діти тривалий час проживали з батьком, та повністю перебували на його утриманні, а тому вимога про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання своїх дітей починаючи з дня пред?явлення ОСОБА_1 позову є необгрунтованою та не відповідає нормам закону.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції у частині задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 щодо визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів слід скасувати, ухваливши в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 в частині визначення місця проживання дітей та стягнення задовольнити. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Щодо розподілу судових витрат.

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 133 ЦПК України до витрат, пов?язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до вимог ч.ч. 2, 8 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 ст.141 ЦПК України).

При подачі позову ОСОБА_2 сплачено 2522,40 грн.

Позивачем ОСОБА_1 при розгляді справи всього понесено судових витрат в розмірі - 11077,40 грн.

Оскільки вказаною постановою суду у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено, а позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, тому судові витрати підлягають новому розподілу. Відтак з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 необхідно стягнути суму понесених нею судових витрат у розмірі 11077,40 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої апеляційну скаргу подано її представником адвокатом Гончаровою Анжелікою Сергіївною - задовольнити.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 11 травня 2022 року в частині вирішення позовних вимог сторін про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком - відмовити.

В іншій частині рішення суду щодо вимог за первісним позовом - залишити без змін.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів - задовольнити.

Визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір?ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з дати прийняття даної постанови (22.12.2022 р.) і до досягнення дітьми повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 11077,40 (одинадцять тисяч сімдесят сім гривень 40 копійок) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 26 грудня 2022 року.

Головуючий суддя: ___________________ Г.Л. Карпушин

Судді:___________________ П.С. Абрамов _________________ О.Ю. Кузнєцова