Справа № 441/1611/17 Головуючий у 1 інстанції: Перетятько О.В.
Провадження № 22-ц/811/1708/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю прокурора Сеніва О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою керівника Пустомитівської окружної прокуратури Львівської області на ухвалу Городоцького районного суду Львівської області від 14 червня 2022 року в складі судді Перетятько О.В. в справі за позовом керівника Городоцької місцевої прокуратури Львівської області в інтересах держави в особі Комарнівської міської ради Городоцького району Львівської області до ОСОБА_1 про звільнення земельної ділянки шляхом демонтажу самовільно встановленої тимчасової споруди (торгового павільйона),-

встановив:

У жовтні 2017 року керівник Городоцької місцевої прокуратури Львівської області в інтересах держави в особі Комарнівської міської ради Городоцького району Львівської області звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про звільнення земельної ділянки шляхом демонтажу самовільно встановленої тимчасової споруди (торгового павільйону).

Ухвалою Городоцького районного суду Львівської області від 15 грудня 2020 року позовну заяву керівника Городоцької місцевої прокуратури Львівської області в інтересах держави в особі Комарнівської міської ради Городоцького району Львівської області до ОСОБА_2 про звільнення земельної ділянки шляхом демонтажу самовільно встановленої тимчасової споруди (торгового павільйона) залишено без розгляду.

Зобов`язано ГУДКСУ у Львівській області повернути Городоцькій місцевій прокуратурі 1600 грн 00 коп судового збору сплаченого згідно платіжного доручення № 2155 від 23.10.2017.

Постановою Львівського апеляційного суду від 03 серпня 2022 року апеляційну скаргу керівника Городоцької місцевої прокуратури Львівської області задоволено частково.

Ухвалу Городоцького районного суду Львівської області від 15 грудня 2020 року скасовано.

Справу за позовом керівника Городоцької місцевої прокуратури Львівської області в інтересах держави в особі Комарнівської міської ради Городоцького району Львівської області до ОСОБА_2 про звільнення земельної ділянки шляхом демонтажу самовільно встановленої тимчасової споруди (торгового павільйона) направлено для продовження розгляду до Городоцького районного суду Львівської області.

Оскаржуваною ухвалою Городоцького районного суду Львівської області від 14 червня 2022 року клопотання представника відповідачки задоволено.

Провадження у справі за позовною заявою керівника Пустомитівської окружної прокуратури Львівської області в інтересах держави в особі Комарнівської міської ради Городоцького району Львівської області до ОСОБА_2 про звільнення земельної ділянки шляхом демонтажу самовільно встановленої тимчасової споруди (торгового павільйону) закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Роз`яснено позивачу право звернутися у Городоцький районний суд Львівської області із клопотанням про повернення сплаченої ним суми судового збору відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 ЗУ "Про судовий збір".

Роз`яснено позивачу, що вказані спірні правовідносини віднесено до юрисдикції Господарського суду Львівської області.

Ухвалу суду оскаржив керівник Пустомитівської окружної прокуратури Львівської області, вважає ухвалу незаконною, прийнятою з неповним зясуванням судом обставин справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, а також порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням матеріального права

В апеляційній скарзі зазначає, що критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності, а також пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Звертає увагу, що фізична особа, яка в установленому законом порядку набула статус підприємця, не втрачає свого статусу фізичної особи.

З листів Комарнівської міської ради № 234 від 18.08.2017 та № 276 від 02.10.2017 вбачається, що відповідачка ОСОБА_2 без правовстановлюючих документів встановила торговий павільйон у м. Комарно та з 05.09.2017 використовує земельну ділянку площею 42,72 кв.м., належну Комарнівській міській раді, на пл. І. Франка у м. Комарно.

У листі № 276 від 02.10.2017 відповідач ОСОБА_2 вказана, як громадянка, а не фізична особа-підприємець.

Згідно із рішенням Комарнівської міської ради № 411 від 28.09.2005 гр. ОСОБА_3 надано дозвіл на виготовлення містобудівного обгрунтування для встановлення торгового павільйону по продажу промислових товарів у АДРЕСА_1 , однак рішенням № 41 від 29.06.2006 у затвердженні містобудівного обґрунтування відмовлено, оскільки на цей час не був затверджений генеральний план м. Комарно.

Покликаючись на висловлену позицію Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 березня 2018 року, справа № 2-7615/10 зазначає, що наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації такого відповідна особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах.

Щодо посилання суду на рішення Комарнівської міської ради № 595 від 02.07.2021 та договір особистого строкового сервітуту щодо права користування земельною ділянкою від 23.07.2021, укладений між позивачем та відповідачем, то зазначає, що такий договір не зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, при цьому згідно із ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право користування (сервітуту) підлягає державні реєстрації та виникає з моменту такої реєстрації.

Крім цього, земельна ділянка, яка передана у сервітутне користування згідно договору від 23.07.2021 не є сформованою у розумінні положень ЗК України, а відтак не є об`єктом цивільних справ.

Більше того, у матеріалах справи відсутні належні докази того, що земельна ділянка, яка є предметом спору, є тою самою, що і у договорі сервітуту.

Таким чином, вважає, що висновок суду про закриття провадження у справі є помилковим, що є підставою для скасування ухвали суду та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Просить скасувати ухвалу Городоцького районного суду Львівської області від 14 червня 2022 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В судовому засіданні прокурор Сенів О.П. апеляційну скаргу підтримав, в обґрунтування надав пояснення, аналогічні доводам скарги.

Інші учасники справи представник позивача Комарнівської міської ради Городоцького району Львівської області та відповідачка ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора на підтримку доводів скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити враховуючи таке.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до приписів частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна людина має можливість безперешкодного звернення до суду за захистом своїх прав. Це право гарантується частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якій зазначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, місцевий суд виходив з того, що вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських.

Суд першої інстанції встановив, що відповідачка ОСОБА_2 зареєстрована фізичною особою-підприємцем та здійснює підприємницьку діяльність у сфері роздрібної торгівлі, при цьому, із копії договору особистого строкового сервітуту щодо права користування земельною ділянкою від 23.07.2021, ОСОБА_2 передано в особисте строкове платне сервітутне користування земельну ділянку на підставі рішення Комарнівської міської ради №595 від 02.07.2021 для обслуговування тимчасової споруди (торгового павільйону).

Таким чином, суд дійшов висновку, що між сторонами виникли господарські відносини з приводу земельної ділянки, яка надана у користування для підприємницької діяльності, спірні правовідносини виникли під час та у зв`язку із здійсненням позивачкою господарської діяльності, відтак спір між сторонами належить до юрисдикції господарського суду.

Також суд роз`яснив, за яких обставин може бути повернуто судовий збір, який був сплачений.

Розглядаючи справу суд першої інстанції врахував правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року, справа № 916/1261/18.

Зважаючи на те, що предметом даного апеляційного розгляду є лише процесуальне питання від вирішення якого залежить виключно можливість продовження розгляду даного позову місцевим загальним судом, колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо суті спірних правовідносин, оскільки таким може бути надана правова оцінки лише під час ухвалення рішення по суті спору.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів виходить з такого.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

Частина ст. 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Таким чином, положення ч. 1 ст. 55 Конституції України закріплює одну з найважливіших гарантій здійснення як конституційних, так й інших прав та свобод людини і громадянина.

Згідно із ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Отже, гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини у п. 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом встановленим законом» у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Порядок пред`явлення позову регламентований статтею 184 ЦПК України.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст.186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Крім цього, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Закриття провадження - це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Перелічені вище наслідки щодо неможливості розгляду відповідної справи в порядку цивільного судочинства, різняться виключно часом (стадією) встановлення відповідних обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи у порядку цивільного судочинства.

Так, відповідно до ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Господарський процесуальний кодекс України встановлює, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; й інші справи у спорах між суб`єктами господарювання (пункти 1, 10, 15 частини першої статті 20 цього кодексу).

Таким чином, критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є наявність у них спору про право цивільне та суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа), по-третє, пряма вказівка закону про вирішення спору в порядку певного судочинства.

Статтею 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачами і відповідачами можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Виходячи з положень цивільного процесуального законодавства відповідач це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є виключним правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обгрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

Як беззаперечно вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду із даним позовом в інтересах держави в особі Комарнівської міської ради Городоцького району Львівської області прокурор зазначає, що відповідачкою ОСОБА_2 зайнято земельну ділянку площею 42,72 кв.м., належну Комарнівській міській раді, на пл. І. Франка у м. Комарно, шляхом встановлення тимчасової споруди, без правовстановлюючих документів, у позовній заяві визначив відповідачем ОСОБА_2 , як фізичну особу.

Слідуючи принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13ЦПК України), суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках.

Земельні спори, сторонами в яких є насамперед юридичні особи та фізичні особи-підприємці, про захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, розглядаються господарськими судами, а інші - за правилами цивільного судочинства.

Поряд з цим, із матеріалів справи чітко вбачається, що суб`єктний критерій даного спору не свідчить про господарську юрисдикцію такого, оскільки однією стороною такого є фізична особа, власне без статусу підприємця (ФОП).

В свою чергу, як вбачається із клопотання представника відповідачки ОСОБА_4 , її довірителька є фізичною особою-підприємцем з 1995 року, а основним видом її діяльності є роздрібна торгівля.

Зазначене дійсно підтверджується безкоштовним запитом із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, при цьому згідно листа Головного управління ДПС у Львівській області Петренко Л.О. станом на 22.10.2022 перебуває на податковому обліку у Городоцькій ДПІ Головного управління ДПС у Львівській області (т. 1 а.с. 105-106).

Для визначення юрисдикції поряд із суб`єктним критерієм, колегія суддів також враховує та перевіряє і предметний критерій даного спору.

У цьому контексті колегія суддів розділяє доводи апеляційної скарги стосовно того, що наявність статусу підприємця у відповідної особи не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації такого, конкретна особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах.

Як вже зазначалося, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках (п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України).

За змістом частин першої та третьої статті 3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність). Діяльність негосподарюючих суб`єктів, спрямована на створення і підтримання необхідних матеріально-технічних умов їх функціонування, що здійснюється за участю або без участі суб`єктів господарювання, є господарчим забезпеченням діяльності негосподарюючих суб`єктів.

Відповідно до ст. 20 ЦПК України та ст. 21 ГПК України не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства, якщо інше не передбачено цими кодексами.

Зважаючи на зазначене та виходячи із здійсненого аналізу позовних вимог і матеріалів справи, колегія суддів приходить переконання, що у даній справі відсутній спір між сторонами, який виник у зв`язку із здійсненням господарської (підприємницької) діяльності, а назва об`єкта на спірній земельній ділянці як «торговий павільйон» не свідчить про спір з приводу його використання у господарській діяльності, оскільки мова іде про статус як самочинної споруди, а вимога спрямована до фізичної особи ОСОБА_2 про знесення та у такий спосіб звільнення земельної ділянки для повернення її територіальній громаді, тобто звільненої від будь-якої незаконної забудови.

Також, знаходження павільйону на відповідній ділянці є результатом діяльності відповідачки, як фізичної особи, спрямованої на набуття та припинення цивільних прав та обов`язків щодо цього майна, а не наслідком чи результатом її діяльності як ФОП.

Більше того, слідуючи висновку викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 621/2501/18, після одержання громадянами земельних ділянок та передання їх уже створеним раніше господарствам без реєстрації нового господарства, зазначені спори з огляду на суб`єктний склад сторін згідно з приписами ст.19 ЦПК України необхідно розглядати за правилами цивільного судочинства.

Фізична особа, яка в установленому законом порядку набула статусу фізичної особи - підприємця, не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, яке виникає з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця.

При цьому юридичний статус «фізична особа - підприємець» сам по собі не впливає на будь-які правомочності особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю як фізичної особи, та жодним чином не обмежує їх.

Суб`єктом права власності може бути фізична особа, оскільки ЦК України не містить заборони щодо перебування у власності окремої фізичної особи нерухомого майна нежитлового призначення, яке використовується для здійснення підприємницької діяльності.

Зазначене відповідає висловленій позиції Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 березня 2018 року, справа № 2-7615/10.

У цьому контексті колегія суддів враховує те, що рішенням Комарнівської міської ради №411 від 28.09.2005 саме ОСОБА_3 надано дозвіл на виготовлення містобудівного обгрунтування для встановлення торгового павільйону по продажу промислових товарів у АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 12).

Не спростовує відповідних висновків апеляційного суду і покликання місцевого суду на копію договору особистого строкового сервітуту щодо права користування земельною ділянкою від 23.07.2021, за умовами якого ОСОБА_2 передано в особисте строкове платне сервітутне користування земельну ділянку на підставі рішення Комарнівської міської ради № 595 від 02.07.2021 для обслуговування тимчасової споруди (торгового павільйону), оскільки як зазначає прокурор, такий договір не зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, при цьому згідно із ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право користування (сервітуту) підлягає державні реєстрації та виникає з моменту такої реєстрації, крім цього, земельна ділянка, яка передана у сервітутне користування згідно договору від 23.07.2021 не є сформованою у розумінні положень ЗК України.

Окремо колегія суддів зазначає, що у кожному випадку для порівняння правовідносин та їх оцінки на предмет подібності, насамперед необхідно встановити, які правовідносини є спірними, тоді порівнювати права й обов`язки сторін відповідних правовідносин з правовим регулюванням (змістовий критерій), а у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням та суб`єктним складом спірних правовідносин, й об`єкти спорів.

Таким чином, з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справи є важливими у контексті визначення подібності правовідносин та як наслідок врахування таких у спірних правовідносинах.

Враховуючи зазначене, не є релевантним посилання в оскаржуваній ухвалі на висновки викладені у постанові Великої палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №916/1261/18, оскільки у цій справі позовні вимоги про стягнення коштів були пред`явлені Одеською міською радою до двох фізичних осіб-підприємців, тобто правовідносини зазначені у цій постанові та у даній справі є різними, хоча констатація апеляційним судом такого факту не свідчить про незгоду із висловленими у цій постанові висновками.

Наведене у сукупності дає підстави для висновку про відсутність обставин, як б свідчили про господарську юрисдикцію даного спору, тому такий необхідно розглядати за правилами цивільного судочинства.

Таким чином, суд першої інстанції належним чином не визначив характеру спору, суб`єктного складу правовідносин, предмета та підстав заявлених вимог, унаслідок чого дійшов помилкового висновку щодо необхідності закриття провадження з відповідних підстав.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, зокрема, є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Оскільки, оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, її необхідно скасувати, як таку, що перешкоджає подальшому розгляду справи з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 381, 382, 383 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу керівника Пустомитівської окружної прокуратури Львівської області задовольнити.

Ухвалу Городоцького районного суду Львівської області від 14 червня 2022 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 14 грудня 2022 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк