справа № 361/1051/22
провадження № 2/361/2505/22
07 жовтня 2022 року м. Бровари
Броварський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючого-судді Дутчака І.М.,
за участю секретаря Панек А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,
У лютому 2022 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову зазначав, що йому на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 16 листопада 2021 року, укладеного між ним і ОСОБА_4 , належить квартира АДРЕСА_1 . Під час укладання цього договору купівлі-продажу ОСОБА_4 зобов`язувалася до 30 грудня 2021 року зняти з реєстраційного обліку у вказаній квартирі свою дочку ОСОБА_2 , проте своїх зобов`язань за цим договором вона не виконала. Відповідач ОСОБА_2 є дочкою колишнього власника квартири, значиться зареєстрованою у належній йому на праві приватної власності квартирі на даний час, проте в ній з 16 листопада 2021 року вона не проживає, будь-які речі відповідача у даній квартирі відсутні.
Факт реєстрації ОСОБА_2 у належному йому жилому приміщенні позбавляє його як власника квартири права вільно користуватися та розпоряджатися своїм нерухомим майном, права на отримання субсидії на оплату комунальних послуг, тому він відповідно до ст. 391 ЦК України змушений був звернутися до суду з цим позовом.
Позивач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, у якій просив суд розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечує.
Відповідач ОСОБА_2 повторно у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином за зареєстрованим місцем її проживання та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про причини неявки суд вона не повідомила, відзив на позов до суду не подавала.
За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Провівши заочний розгляд справи, з`ясувавши позицію позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків.
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 53,5 м2, житловою площею 29,8 м2, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 16 листопада 2021 року, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідченим приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Маценко С.О., зареєстрованим у реєстрі за № 507, за умовами якого продавець ОСОБА_4 передає (продає), а покупець ОСОБА_1 приймає (купує) зазначену вище квартиру; витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 284963679 від 16 листопада 2021 року.
Із п. 11 вказаного договору купівлі-продажу квартири від 16 листопада 2021 року видно, що на момент укладення цього договору у квартирі значиться зареєстрованою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідач у даній справі, яку продавець ОСОБА_4 зобов`язувалася зняти з реєстраційного обліку до 30 грудня 2021 року.
Із відомостей, наданих суду Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС у м Києві та Київській області, Відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб Центру обслуговування "Прозорий офіс" виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області, вбачається, що відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована з 27 вересня 2013 року за адресою: АДРЕСА_2 .
Факт реєстрації відповідача ОСОБА_2 у належній позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності зазначеній вище квартирі порушує права власника цієї квартири.
У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
У ст. 150 ЖК УРСР (1983 року) встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
За змістом ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Зазначена норма права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі вказаної статті є наявність в особи права власності на майно та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.
Верховний Суд України у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 висловив правову позицію та зазначив, що аналіз правових норм ст. ст. 383, 391, 405 ЦК України, ст. 156 ЖК УРСР дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 29 січня 2018 року у справі № 766/1955/16-ц та від 27 червня 2018 року у справі № 528/298/16-ц.
Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд встановив, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_2 є членом сім`ї колишнього власника цієї квартири, у даній квартирі вона не проживає, її реєстрація у цій квартирі порушує права позивача ОСОБА_1 як власника вказаної двокімнатної квартири щодо вільного користування та розпорядження належним йому нерухомим майном.
За змістом ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням.
Оцінивши досліджені докази в їх сукупності, враховуючи, що відповідач ОСОБА_2 у належній позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності квартирі АДРЕСА_1 не проживає, членом сім`ї нового власника квартири вона не являється, реєстрація місця проживання у цій квартирі відповідача порушує права позивача як власника даної квартири щодо вільного розпорядження належним йому нерухомим майном, суд дійшов висновку, що позов ґрунтується на вимогах закону та підлягає задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 76, 81, 89, 141, 223, 259, 263 - 265, 280 - 282 ЦПК України, суд
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом двадцяти днів з дня вручення йому копії цього рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивачем апеляційна скарга на заочне рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Суддя Дутчак І. М.