Справа № 700/136/22
Провадження № 2/700/112/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2022 року Лисянський районний суд Черкаської області

у складі: головуючого судді Бесараб Н.В.,

за участю секретаря судового засідання Мельніченко Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Лисянка цивільну справу №700/136/22 провадження №2/700/112/22 за позовом ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «А.Ф.Злагода» про витребування земельної ділянки та розірвання договору оренди землі,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «А.Ф.Злагода» про витребування земельної ділянки та розірвання договору оренди землі.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що згідно державного акту про право приватної власності на землю від 08.04.2002 року та витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно вона є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в межах Лисянської селищної ради (с.Почапинці), площею 2,21 га. Договір оренди землі між нею та ТОВ «А.Ф.Злагода» було укладено 15.12.2011 року на 10 років та згідно п.37 договору, дія договору припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено. Нею було направлено листа до відповідача про відсутність наміру поновлювати або укладати новий договір оренди земельної ділянки з товариством. Проте, жодних дій для повернення земельної ділянки відповідачем не вчинено, відповіді на лист з боку відповідача не надходило. Представник орендаря повідомив її про те, що договір оренди землі не втрачає свою чинність, оскільки його було зареєстровано 08.07.2014 року, і відповідно відповідач вважає, що державна реєстрація автоматично продовжує строк дії договору. З чим вона не згідна, оскільки у самому договорі вказано, що він укладений на 10 років, тобто до 15.12.2021 року і вона розраховувала, що строк дії договору закінчиться саме у 2021 році. Вона не могла контролювати дії відповідача щодо реєстрації договору оренди, а сам відповідач лише через три роки зареєстрував договір, чим штучно відтермінував його дію та позбавив її того, на що вона розраховувала. Крім того, згідно п.11 договору визначено, що орендна плата вноситься з вересня по 01 грудня поточного року. Відповідач провів розрахунок порушуючи умови договору, і лише після отримання листа, в якому наголошено про порушені його права.

З огляду на вищевказане просить розірвати договір оренди землі укладений 15.12.2011 року між ОСОБА_1 та СТОВ «А.Ф.Злагода», предметом якого є земельна ділянка з кадастровим номером: :03:001:0642, зареєстрований 08.07.2014 року, зобов`язати СТОВ «А.Ф.Злагода» повернути ОСОБА_1 , згідно акту приймання-передачі земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в межах Лисянської ОТГ Звенигородського району Черкаської області, площею 2,21 га, з кадастровим номером: :03:001:0642 та стягнути на її користь судові витрати.

Представник відповідача звернувся до суду із відзивом на позовну заяву в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заперечення мотивовані тим, що вимоги позивача є надуманими та не можуть бути задоволені судом. 15.12.2011 року між позивачем та відповідачем укладено договір оренди землі, який зареєстрований 08.07.2014 року. Згідно з п.43 договору - договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Таким чином, права і обов`язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення учасників при укладенні оспорюваного договору оренди земельної ділянки, набуваються лише після його державної реєстрації, як передбачено ст.ст.18, 20 Закону №161-ХІV, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин. Для визначення початку перебігу та закінчення строку дії саме цього договору має значення не момент його підписання, а момент вчинення реєстраційних дій. А тому оспорюваний договір оренди землі діє до 08.07.2024 року.

Просив суд застосувати строк позовної давності, оскільки позивач починаючи з моменту підписання - 15.12.2011 року та з 2014 року була ознайомлена з відомостями про строк дії оспорюваного правочину, не вважала, що її права порушені, жодні претензії до 2021 року до відповідача з приводу терміну дії оспорюваного правочину не заявляла, не зверталася до відповідача з будь-якими заявами про внесення змін до оспорюваного правочину в частині зменшення терміну оренди, таким чином позивач пропустив строк позовної давності.

Позивач у судове засідання не з`явилася, у позовній заяві вказала, що просить справу розглянути справу без її участі, позов підтримує.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився та не повідомив про причини неявки, хоча повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи в установленому законом порядку.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши та перевіривши письмові докази справи, встановивши юридичні факти та відповідні їм правовідносини, суд вважає, що позов пiдлягає до задоволення з таких пiдстав.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків серед юридичних фактів є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.4 ст.124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Відповідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст.627ЦК України).

За змістом ч. 2 ст.792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, вони регулюються також актами земельного законодавства України, Законом України «Про оренду землі».

За змістом ст.1 Закону України «Про оренду землі», оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно ст.19 Закону України «Про оренду землі» строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років.

Відповідно до статті 31 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі припиняється в разі: закінчення строку, на який його було укладено; викупу земельної ділянки для суспільних потреб та примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; поєднання в одній особі власника земельної ділянки та орендаря; смерті фізичної особи-орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, зазначених у статті 7 цього Закону, від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки; ліквідації юридичної особи-орендаря; відчуження права оренди земельної ділянки заставодержателем; набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці; припинення дії договору, укладеного в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійного договору (щодо договорів оренди землі, укладених у рамках такого партнерства/концесії); припинення (розірвання) спеціального інвестиційного договору, укладеного відповідно до Закону України "Про державну підтримку інвестиційних проектів із значними інвестиціями".

Договір оренди землі припиняється також в інших випадках, передбачених законом.

Договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом.

Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЧР №028960 від 08.04.2002 року, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Почапинської сільської ради, площею 2.21 га.

15.12.2011 року між ОСОБА_1 та СТОВ «А.Ф.Злагода» було укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки.

Пунктом 8 договору оренди передбачено, що договір укладено на 10 років.

Згідно з п.20 договору, передача земельної ділянки орендарю здійснюється у день державної реєстрації цього договору за актом її приймання передачі.

Відповідно до п.43 договору, договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Згідно з п.37 договору, дія договору припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Актом передачі та прийому земельної ділянки від 15.12.2011 року, ОСОБА_1 передала СТОВ «А.Ф.Злагода» земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,21 га.

З вказаного вище випливає, що фактично відповідач прийняв земельну ділянку у користування 15.12.2011 року, про що свідчить акт прийому-передачі земельної ділянки та саме починаючи з цього часу відповідач почав обробляти земельну ділянку та здійснював платежі щодо сплати орендної плати. Даний факт не заперечувався відповідачем в судовому засіданні.

Разом з тим, з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права (індексний номер витягу: 23995858) вбачається, що договір оренди землі зареєстрований у державному реєстрі речових прав лише 08.07.2014 року.

Згідно ст.210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до ст.ст.125, 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно ч.5 ст.6 Закону України «Про оренду землі», право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Верховний Суд України вказав, що поняття «момент укладення договору» та момент набрання чинності договором оренди земельної ділянки» різняться змістом, а тому можуть відрізнятися в часі, про що зазначено у мотивувальних частинах постанов від 19.02.2014 року (провадження №6-162цс13) та від 13.06.2016 року (провадження №6-643цс16).

У постанові від 19.02.2014 року (провадження №6-162цс13) Верховний Суд України зробив висновок, що момент укладення договору оренди земельної ділянки є момент, коли сторони дійшли згоди щодо істотних умов договору оренди землі, скріпили його своїми підписами.

У пункті «ї» частини першої статті 211 ЗК України передбачено, що порушенням земельного законодавства є, зокрема, ухилення від державної реєстрації земельних ділянок.

Згідно із частиною другою статті 651 ЦК України, договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Суди мають керуватися вимогами пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України та враховувати загальні засади цивільного законодавства, зокрема справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно із частиною другою статті 5 ЦПК України, у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Позивач не позбавлений можливості звернутися до суду з таким позовом у разі, якщо є об`єктивні обставини, що вказують на наявність значної міри позбавлення того, на що орендодавець розраховував при укладенні договору оренди земельної ділянки.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 року по справі № 322/1178/17 Провадження № 14-338цс19.

Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. У такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини 2 статті 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. Водночас, йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Крім того, оцінка істотного порушення договору здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені законом. Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є справді істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Наведена правова позиція викладена у постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду 14 серпня 2019 року Справа № 910/8819/18.

З п.31 договору оренди вбачається, що до обов`язків орендаря зокрема відноситься: «приступити до використання земельної ділянки в строки встановлені договором, який буде зареєстрований у відповідності до закону».

Таким чином, обов`язок забезпечити державну реєстрацію договору оренди покладено саме на орендаря.

Судом встановлено, що Державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки від 15.12.2011 р., було здійснено Реєстраційною службою Лисянського районного управління юстиції у Черкаській області 08.07.2014 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права (індексний номер витягу:23995858 від 09.07.2014 року). Однак, використовувати земельну ділянку відповідач розпочав до реєстрації договору оренди землі, а саме з 2011 року.

Між тим позивач вказала, що не контролював дії відповідача щодо державної реєстрації договору оренди.

Таким чином, прийняття відповідачем спірної земельної ділянки у користування 15.12.2011 без державної реєстрації договору оренди після його укладення в 2011 році є істотним порушенням умов договору та земельного законодавства, оскільки позбавляє позивача значною мірою того, на що вона розраховувала при його укладенні. Реєстрація договору після 3 років з дня його підписання штучно відтерміновує дію договору оренди землі.

Згідно зі ст.1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця (ст.34 Земельного кодексу України).

Враховуючи викладене, суд приходить до переконання про наявність підстав для розірвання договору оренди землі, укладеного 15.12.2011 року та повернення позивачу спірної земельної ділянки.

Слід зазначити, що представником відповідача заявлено клопотання про застосування до позовних вимог строку позовної давності, яке на думку суду не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Згідно ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Стаття 257 ЦК України передбачає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Представник відповідача вказує, що позивач була ознайомлена з положеннями оспорюваного договору в момент його підписання, а саме 15.12.2011 року та в 2014 році, під час реєстрації договору оренди землі, однак до суду не зверталася, а тому пропустила строк позовної давності.

Суд вважає висновок представника відповідача про початок перебігу строку позовної давності з моменту укладення договору та з моменту його реєстрації помилковим, оскільки ці юридичні факти самі по собі не стверджують про наявність порушеного права.

Так, позивач вважала, що договір оренди землі закінчується у 2021 році, тому звернулася до відповідача із заявою про відсутність наміру продовжувати дію договору оренди землі, про що свідчить її заява від 07.12.2021 року зареєстрована за вх.№13879. Відповідь отримала від представників відповідача в усній формі, що договір діє до 2024 року.

Таким чином, позивач дізналася про порушення свого права саме після звернення до відповідача із заявою про припинення договору оренди, тобто після 07.12.2021 року, а тому строк позовної давності позивачем не пропущено і в задоволенні клопотання відповідача про відмову у задоволенні позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності необхідно відмовити.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги є повністю доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір в сумі 1984,80 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.3, 11, 15, 16, 210, 256, 261, 626, 651, 792 ЦК України, ст.ст.124, 125, 126, 211 ЗК України, ст.ст.4,5,12,13, 19, 81, 82, 259, 263-265, 354 ЦПК України ст.41 Конституції України, Закону України «Про оренду землі», суд-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «А.Ф.Злагода» про витребування земельної ділянки та розірвання договору оренди землі задовольнити.

Розірвати договір оренди землі, укладений 15 грудня 2011 року між ОСОБА_1 та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «А.Ф.Злагода», предметом якого є земельна ділянка з кадастровим номером :03:001:0642, зареєстрованого 08.07.2014 року.

Зобов`язати Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «А.Ф.Злагода» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в межах Лисянської ОТГ Звенигородського району Черкаської області площею 2,21 га, кадастровий номер :03:001:0642.

Стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «А.Ф.Злагода» на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у сумі 1984,80 (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят чотири гривні 80 копійок).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.В.Бесараб