справа № 755/5646/19 головуючий у суді І інстанції Чех Н.А.
провадження № 22-ц/824/1301/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 травня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Владімірової О.К.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Інвест-Кредо», третя особа - Національний банк України, про визнання договору недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та просила визнати недійсними кредитний договір № 425/ПВ-05 від 07 грудня 2005 року та іпотечний договір № 425/ФКВ-05 від 07 грудня 2005 року; вважати виконаними зобов`язання позивача перед відповідачем відповідно до кредитного договору № 425/ПВ-05 від 07 грудня 2005 року; зобов`язати відповідача відмінити обтяження на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру по АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07 грудня 2005 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Укрпромбанк» укладено кредитний договір № 425/ПВ-05. Згідно кредитного договору банк відкрив позивачу відновлювальну кредитну лінію у сумі 40 000 доларів США. Строк кредитної лінії 5 років - з 07 грудня 2005 року по 07 грудня 2010 року зі сплатою 15 % річних за його користування. Плата за надання та управління кредиту - 1 % від суми кредиту. Мета кредитування - споживчі цілі. Забезпеченням кредиту є трикімнатна квартира, що знаходить за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач вказує на те, що банк порушив валютне законодавство, так як повинен був мати індивідуальну ліцензію на використання іноземної валюти як засобу платежу. Укладений кредитний договір містить умови, які є несправедливими в цілому, суперечать принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на погіршення становища, що, в свою чергу, є підставою для визнання такого договору недійсним. Несправедливими є: п.3.3, який передбачає забезпечення зобов`язань за цим договором також всім належним позичальнику майном та коштами, на які може бути звернуто стягнення; розділ 4 містить умови, що призводять до дисбалансу інтересів сторін; банк має право, а позичальник - зобов`язаний; п.п. 4.33, 6.1 та 6.2 договору передбачають зміни процентної ставки. Всі зазначені пункти мають несправедливі умови, які мають суттєве значення для висновку про несправедливість умов договору в цілому. Договором встановлені жорсткі обов`язки споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом банку, чим порушено п.2.3 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Позивача не було повідомлено про те, що заборгованість було передано новому кредитору ПАТ «Дельта Банк», а також з нею не було укладено договір щодо заміни первісного кредитора і позивач не знала, яку суму повинна була повертати новому кредитору. Крім того, у відповідності до вимог ст. 19 Закону України «Про іпотеку» до договору іпотеки, укладеного між позивачем та банком, не було внесено зміни про нового кредитора, а, відтак, вказаний договір є недійсним. Позивач вказує, що несправедливо та недобросовісно було зі сторони банку, не маючи індивідуальної ліцензії на здійснення валютної операції для використання іноземної валюти як засобу платежу та письмової інформації, щодо курсу долара на період користування кредитом, пропонувати та надавати кредити у доларах громадянам України, які отримували дохід у гривні. Таким чином, банк ввів позивача в оману відносно законності операції - надання кредиту, а, відтак, відповідно до ст. 230 ЦК України такий правочин визнається недійсним. Позивач зазначає, що відповідач звернувся до позивача з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 18 лютого 2013 року позов банку задоволено та відкрито виконавче провадження.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 27 вересня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що судом першої інстанції зроблено висновок про те, що в результаті розгляду справи встановлено наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог як по суті спору, так і за спливом строку позовної давності. Однак, позивач категорично не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки нею були наведені всі підстави, як по суті справи, так і за спливом строку позовної давності. Позивач вказує на те, що на момент підписання договору їй не було надано повної інформації про реальну вартість кредиту. Позивач посилається на рішення Конституційного суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2021, в якому зазначено, що споживачу, як правило, об`єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра, або іншу стандартну форму. Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок введення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Суд в своєму рішенні не звернув увагу на постанову Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 п. 1.11 якою передбачено, що валютна операція, на здійснення якої видана (отримана) ліцензія, не може проводитися за рахунок іноземної валюти, отримано як кредит (позика) або купленої за гривні на міжбанківському валютному ринку України. Позивач зазначає про те, що про порушення своїх прав споживача дізналася лише в 2016 році, коли ГО «Єдиний центр правової допомоги» подала позов до Національного банку України про захист прав та інтересів невизначеного кола осіб, щодо захисту інтересів споживачів фінансових послуг. Таким чином, з моменту, коли позивач дізналася про порушення своїх прав споживача, строк позовної давності не минув відповідно до ст. 257 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ФК Інвест-Кредо» вказує на те, що вона є необґрунтованою, безпідставною та такою, що суперечить фактичним обставинам справи. Відповідач зазначає, що посилання позивача на Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що затверджені постановою НБУ від 10 травня 2007 року №168 є недоречними, оскільки зазначений нормативний документ набрав чинності вже після укладення кредитного договору, а тому не може розповсюджуватися на його умови. Відповідач також вказує на те, що ТОВ «Укрпромбанк» на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операції з валютними цінностями мав повне право надавати кредити у іноземній валюті, а позичальник мав право використовувати валюту як засіб платежу для погашення кредиту, не порушуючи при цьому валютне законодавство України. ТОВ «ФК Інвест-Кредо» зазначає, що позивач ніколи не заперечувала підписання нею кредитного договору, у зв`язку з чим, її твердження про ненадання їй банком повної інформації щодо умов кредитування і тим самим - введення її, як споживача, в оману щодо істотних умов кредитування, повністю спростовується висновками Верховного Суду в постанові від 14 березня 2019 року у справі № 755/3903/17. Крім того, позивач, будучи повністю ознайомленою з умовами кредитного договору, неодноразово подавала банку заявки на отримання кредиту на її рахунок на загальну суму 40 000 доларів США. Позовна зава подана із спливом строку позовної давності.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 07 грудня 2005 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Укрпромбанк» укладено кредитний договір № 425/ПВ-05. Згідно кредитного договору банк відкрив позивачу відновлювальну кредитну лінію у сумі 40 000 доларів США. Строк кредитної лінії 5 років - з 07 грудня 2005 року по 07 грудня 2010 року зі сплатою 15 % річних за його користування. Плата за надання та управління кредиту - 1 % від суми кредиту. Мета кредитування - споживчі цілі (а.с.17-19, Т. 1).

07 грудня 2005 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ОСОБА_1 та ТОВ «Укрпромбанк» укладено договір іпотеки №425/ФКВ-05, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Явлюк Н.А. за реєстровим № 2840. Предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_2 (а.с.20-21, Т.1).

Між Національний банком України, ТОВ «Укрпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» 30 червня 2010 року укладено нотаріально посвідчений тристоронній договір про передачу Активів та Кредитних зобов`язань Укрпромбанку на користь Дельта Банку. Права вимоги ТОВ «Укрпромбанк» за кредитним договором та іпотечним договором були відступлені на користь АТ «Дельта Банк». На час подачі позову до суду майнові права за кредитами, в тому числі, майнові права за кредитним договором та іпотечним договором, укладені з ОСОБА_1 , передані в заставу Національному банку України.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 18 лютого 2013 року позов ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 484 299 грн. 23 коп. та витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 3 219 грн., а всього 487 518 грн. 23 коп. (а.с.22-24, Т.1).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що з розрахунку заборгованості, змісту рішення Дніпровського районного суду міста Києва про стягнення заборгованості від 18 лютого 2013 року, кредитного договору встановлено, що позивач отримала кредитні грошові кошти в грудні 2005 року, певний період виконувала взяті на себе зобов`язання по поверненню грошових коштів, в подальшому умови кредитного договору почала порушувати і станом на серпень 2012 року мала заборгованість в розмірі 484 299, 23 грн. З позовом про визнання кредитного договору недійсним звернулася до суду в квітні 2019 року. Тобто, підписавши кредитний договір та договір іпотеки, погодилася з умовами вказаних договорів, отримала на власні потреби від банку грошові кошти, певний час повертала їх згідно умов кредитного договору, і через майже 15 років після укладення, підписання спірних кредитного та іпотечного договорів, просить суд визнати їх недійсними. Викладене свідчить про те, що позивачем пропущено строк позовної давності, жодних доказів чи обґрунтувань щодо наявності поважних причин пропуску строку суду не було надано.

Однак, апеляційний суд не може повністю погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції Закону, чинній на момент укладення договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

За змістом ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У випадках, передбачених законодавством, право сторін визначати умови договору на власний розсуд може бути обмежено. Зокрема, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка була чинною на час укладення між сторонами по справі оспорюваних договорів, було встановлено особливі вимоги щодо умов договору споживчого кредиту та порядку його укладення.

Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Згідно з вимогами ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За змістом ч. 3 зазначеної статті якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ЦК України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства оцінюється судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним кредитного договору, ОСОБА_1 вказує на те, що умовами договору передбачено забезпечення виконання зобов`язань за договором всім належним позичальнику майном. Умови, передбачені розділом 4 договору, призводять до дисбалансу сторін. Банк має право на свій розсуд змінювати умови кредитування і не на користь позичальника. При укладенні договору банком були порушені вимоги п.2.3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». У змісті договору банк не встановив та не визначив для позичальника умов договору щодо збереження реальної вартості предмету іпотеки.

Відповідно до вимог ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця.

ОСОБА_1 була ознайомлена зі змістом договору, про що свідчить її підпис; у подальшому погашала кредитну заборгованість; не зверталася до банку щодо роз`яснень положень договору чи надання іншої інформації з приводу виконання зобов`язань і не заявляла про те, що їй незрозумілі умови кредитного договору. ОСОБА_1 на момент укладення оспорюваного договору також не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору.

Позивач також посилається на те, що банк не надав позичальнику повної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору, не проінформував про реальну проценту ставку та абсолютне здорожчання кредиту.

Разом тим, Законом України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) не було встановлено обов`язку кредитодавця повідомляти споживачу відомості, про які зазначає позивач.

ОСОБА_1 зазначає, що в кредитному договорі ціна кредиту встановлена в іноземній валюті. Наявність у банку генеральної ліцензії не надає йому права на здійснення валютних операцій, які згідно зі ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» мають проводитися лише на підставі індивідуальної ліцензії Національного банку України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц зазначено, що «із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто, таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству».

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

Конституція України не передбачає заборони можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак, обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Вказаним декретом було встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

У статті 5 Декрету визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Згідно зі статтею 1 Декрету комерційні банки не входять до категорії «резидентів» та «нерезидентів» та змістом вказаного Декрету не передбачено обов`язку банку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу іноземної валюти в позику (постанова Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі № 2-13242/10).

ОСОБА_1 також вказує на те, що банк ввів її в оману відносно законності надання кредиту.

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У пунктах 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року роз`яснено судам, що відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Разом з тим, ОСОБА_1 не доведено, що правочин був укладений під впливом обману. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману (пункт 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року).

Заявляючи вимогу про визнання недійсним іпотечного договору, ОСОБА_1 вказує на те, що недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню. Зміни і доповнення до іпотечного договору підлягають нотаріальному посвідченню. У даному випадку відбулася заміна кредитора, але до договору іпотеки зміни не внесені та нотаріально не посвідчені, а значить зазначений договір іпотеки є недійсним.

Згідно з вимогами ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

У пункті 6.6 іпотечного договору зазначено, що доповнення до цього договору та/або зміна окремих його положень здійснюється за письмово оформленою згодою сторін, що повинна бути засвідчена нотаріально.

Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Іпотечним договором не встановлено, що заміна кредитора у зобов`язанні може мати місце лише у випадку згоди ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Позивач пов`язує недійсність іпотечного договору з подіями, які мали місце після його вчинення, що не ґрунтується на вимогах закону.

Заявляючи вимогу про визнання недійсним договору, ОСОБА_1 також вказує на те, що плата за надання та управління кредиту становить 1 % від суми кредиту.

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Таким чином, встановлення комісії за обслуговування кредиту є платою за послуги, що супроводжують кредит, що є незаконним в силу частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, банк незаконно встановив ОСОБА_1 плату за надання та управління кредиту.

У той же час, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частиною першою статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», наведених у статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого положеннями Цивільного процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Оскільки позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на спростування презумпції можливості та обов`язку знати про стан своїх майнових прав, зокрема, з моменту укладення та підписання оспорюваного кредитного договору 07 грудня 2005 року, саме з цього дня позивач могла дізнатися про порушення своїх прав, а, отже, нею пропущено строк позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, що є підставою для відмови у позові в частині визнання недійсним пункту 2.7 кредитного договору.

В аналогічний спосіб застосовано положення закону про позовну давність до вимог особи про визнання недійсним кредитного договору, оскарженого з підстав порушення Закону України «Про захист прав споживачів» у постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі 726/2129/16-ц.

У позовній заяві ОСОБА_1 також просила вважати виконаними зобов`язання позивача перед відповідачем відповідно до кредитного договору та зобов`язати відповідача відмінити обмеження обтяження на предмет іпотеки.

Згідно із ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Оскільки кредитний договір не виконаний позивачем і підстави для визнання недійсними вказаного договору та іпотечного договору відсутні, зазначені вимоги ОСОБА_1 також не підлягають задоволенню.

Суд першої інстанції, відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову, не звернув увагу, що вимоги позивача в частині незаконного встановлення відповідачем плати за надання та управління кредиту під час укладення оспорюваного договору, є обґрунтованими. При цьому, позивачем пропущено строк позовної давності щодо звернення до суду з позовом. Отже, суд першої інстанції, розглядаючи справу по суті та відмовляючи в задоволенні позову, частково виходив з невірних мотивів.

Враховуючи зазначене, рішення суду першої інстанції у силу вимог ст. 376 ЦПК України підлягає зміні в мотивувальній частині через невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 вересня 2021 року змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 27 травня 2022 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.