Справа № 947/288/22
Провадження № 2/947/1412/22
01.12.2022 року Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючий - суддя Васильків Олена Василівна,
секретар судового засідання Дикун Вікторія Борисівна,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) про визнання недійсним договору та поділ майна подружжя, -
05.01.2022 року в інтересах позивача ОСОБА_1 до суду звернувся адвокат Левіт В.С. з позовом до відповідача, в якому просить:
- Визнати недійсним договір про поділ спільного майна подружжя, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 09.06.2020 року, посвідчений ОСОБА_3 , приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, реєстровий №281.
- Поділити спільне майно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступним чином:
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 55,4 кв.м., житловою площею 21,9 кв.м., що в цілому складається з однієї житлової кімнати.
Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 55,4 кв.м., житловою площею 21,9 кв.м., що в цілому складається з однієї житлової кімнати.
Ухвалою суду від 26.01.2022 року провадження по справі відкрито.
Учасники справи до судового засідання не з`явилися, повідомлялися належним чином.
22.08.2022 року представник позивача ОСОБА_4 подав до суду заяву, в якій просить закрити підготовче засідання по справі, яке провести без участі представника позивача. При цьому адвокат посилається на те, що після відкриття провадження підготовче судове засідання по справі не проводилося, оскільки відповідач неодноразово подавала до суду заяви про відкладення судового засідання через діючий в Україні військовий стан. Однак на території м. Одеси та Одеської області активні бойові дії не ведуться та Київський районний суд м. Одеси працює у звичайному режимі, проводяться судові засідання і по цивільним справам за участі сторін. Окрім того адвокат Левіт В.С. вказує, що відповідач, будучи обізнаною про перебування у провадженні суду справи, відзив на позов не надала, а також не сповіщала про існуючі перешкоди в наданні доказів в обгрунтування власної позиції.
01.09.2022 року на електронну пошту Київського районного суду м. Одеси від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява, в якій відповідач зазначає, що не зможе з`явитися в судове засідання, оскільки перебуває за кордоном у Німеччині з причини впровадження в Україні воєнного стану. Відповідач ОСОБА_2 просить суд відкласти розгляд справи до закінчення військових дій в Україні, оскільки бажає приймати участь в судових засіданнях.
З матеріалів справи вбачається, що 22.02.2022 року відповідач отримала ухвалу про відкриття провадження, копію позову з додатками та судову повістку, 31.03.2022 року знову отримала судову повістку.
01.04.2022 року та 26.04.2022 року відповідач ОСОБА_2 особисто подавала до суду заяви про відкладення розгляду справи до закінчення воєнного стану.
24.05.2022 року, 01.07.2022 року та 01.09.2022 року відповідач ОСОБА_2 подавала заяви про відкладення розгляду справи електронною поштою.
Ухвалою суду від 12.09.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Учасники справи до судового засідання 01.12.2022 року не з`явилися, повідомлялися належним чином.
01.12.2022 року представник позивача адвокат Левіт В.С. подав до суду заяву, в якій просить закінчити з`ясування обставин по справі та провести судове засідання без участі представника позивача та розглянути справу за наявними матеріалами. При цьому адвокат посилається на те, що після відкриття провадження підготовче судове засідання по справі не проводилося, оскільки відповідач неодноразово подавала до суду заяви про відкладення судового засідання через діючий в Україні військовий стан. Однак на території м. Одеси та Одеської області активні бойові дії не ведуться та Київський районний суд м. Одеси працює у звичайному режимі, проводяться судові засідання і по цивільним справам за участі сторін. Окрім того адвокат Левіт В.С. вказує, що відповідач, будучи обізнаною про перебування у провадженні суду справи, відзив на позов не надала, а також не сповіщала про існуючі перешкоди в наданні доказів в обґрунтування власної позиції.
30.11.2022 року на електронну пошту Київського районного суду м. Одеси від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява, в якій відповідач зазначає, що не зможе з`явитися в судове засідання, оскільки перебуває за кордоном у Німеччині з причини впровадження в Україні воєнного стану. Відповідач ОСОБА_2 просить суд відкласти розгляд справи до закінчення військових дій в Україні, оскільки бажає приймати участь в судових засіданнях.
Верховний Суд у постанові від 29.04.2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Враховуючи наведене та передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, неодноразове призначення справи до розгляду, обізнаність учасників справи про її розгляд, створення судом під час розгляду справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
З урахуванням вказаного суд приходить до висновку про наявність підстав у розумінні ч. 1 ст. 280 ЦПК України для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів.
ІІ. АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ) УЧАСНИКІВ СПРАВИ
В позовних вимогах позивач посилається на те, що сторони з 14.12.2001 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають дітей ОСОБА_5 , 2010 року народження та ОСОБА_6 , 2002 року народження. Рішенням Малиновського районного суд м. Одеси від 21.07.2020 року по справі № 521/9405/20 вказаний шлюб розірвано. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме про реєстрацію права власності № 290456912 від 15.12.2021 року відповідачка - ОСОБА_2 є власником квартири за адресою АДРЕСА_2 . Підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності серії НОМЕР_3 , від 28.12.2006, яке видано Виконавчим комітетом Одеської міської ради. Враховуючи викладене, представник позивача стверджує, що вказана квартира придбана подружжям під час перебуванні у шлюбі та в силу положень Сімейного кодексу України є спільною сумісною власністю подружжя. При цьому 09.06.2020 року сторони по справі, під час перебування у вказаному шлюбі уклали Договір про поділ спільного майна подружжя, який був посвідчений ОСОБА_3 , приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, реєстровий № 281. Відповідно до умов зазначеного Договору сторони домовились про поділ спільного майна подружжя та зміну правового режиму спільної сумісної власності подружжя на особисту приватну власність, а саме договором визначено, що вказана квартира належить відповідачці на праві особистої приватної власності. Позивач вважає, що при укладенні зазначеного договору мало місце недотримання положень Закону, яким врегульовано правовідносини щодо поділу подружжям спільного майна, що є підставою для визнання його недійсним в судовому порядку. Так, позивач вважає, що при поділу майна кожному з подружжю у приватну власність виділяється певне майно. У разі поділу, коли одному все, а іншому нічого є порушенням статей 60, 69, 70 СК України. На підставі викладеного, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом своїх прав.
ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
14.12.2001 р. між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу, виданого 14.12.2001 р., який було зареєстровано Відділом реєстрації актів громадянського стану Центрального районного управління юстиції м. Одеси, про що було зроблено актовий запис N 481.
Від вказаного шлюбу позивач та відповідач мають дітей ОСОБА_5 , 2010 року народження та ОСОБА_6 , 2002 року народження.
Рішенням Малиновського районного суд м. Одеси від 21.07.2020 року по справі № 521/9405/20 вказаний шлюб розірвано.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме про реєстрацію права власності № 290456912 від 15.12.2021 року відповідачка - ОСОБА_2 є власником квартири за адресою АДРЕСА_2 .

Підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності серії НОМЕР_3 , від 28.12.2006, яке видано Виконавчим комітетом Одеської міської ради.

09.06.2020 року сторони по справі, під час перебування у вказаному шлюбі уклали Договір про поділ спільного майна подружжя, який був посвідчений ОСОБА_3 , приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, реєстровий № 281.

Згідно умов пункту 1 Договору про поділ майна Сторони, керуючись принципом добровільності визначення способів розподілу спільного майна подружжя, дійшли згоди про його поділ.

Згідно умов пункту 2 Договору про поділ майна, предметом цього договору сторонами визначено майно, що за час перебування у шлюбі за рахунок спільних коштів було набуто у спільну власність на ім`я відповідачки, а саме: квартира за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 55,4 кв.м., житловою площею 21,9 кв.м., що в цілому складається з однієї жилої кімнати.

Згідно умов пункту 3 Договору про поділ майна сторони домовились про поділ спільного майна подружжя, яке визначено у пункті 2 Договору про поділ, тобто зазначеної квартири, та зміну правового режиму спільної сумісної власності подружжя на особисту приватну власність, та визначено, що вказана квартира належить відповідачці на праві особистої приватної власності.

Згідно умов пункту 4 Договору про поділ сторони зазначили наступне: «Кожен з нас володіє, користується та розпоряджається своєю особистою приватною власністю на власний розсуд».

IV. ПРАВОВІ НОРМИ, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом, що передбачено ч. 3 статті 368 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини другої статті 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Тобто вказаними нормами встановлено презумпцію спільності майна подружжя та презумпцію рівності часток подружжя в спільному майні.

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України).

Поділ майна, коли одному з подружжя залишено все майно, а іншому - ні майна, ні грошової компенсації, суперечить статтям 69, 70 СК України.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у Постанові від 11 березня 2015 року у справі 6-21цс15, а також у Постанові від 20 січня 2021 року у справі № 2-7539/08, провадження № 61-36868св18.

Згідно ст. 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання правочину недійсним.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно роз`яснень Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року (пункт 2 та 8) судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам

V. ОЦІНКА ДОВОДІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ВИСНОВКИ СУДУ

В ході судового розгляду справи встановлено, що подружжям ОСОБА_7 за час перебування в шлюбі за рахунок спільних коштів було набуто у спільну сумісну власність на ім`я ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 55,4 кв.м., житловою площею 21,9 кв.м., що в цілому складається з однієї жилої кімнати.

09.06.2020 року ОСОБА_8 та ОСОБА_2 уклали Договір про поділ спільного майна подружжя, відповідно до якого сторони домовились про поділ спільного майна подружжя та зміну правового режиму спільної власності подружжя на особисту приватну власність, а саме спірним договором було визначено, що вищевказана квартира належить на праві особистої приватної власності ОСОБА_2 .

Шлюб між сторонами розірвано рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 21.07.2020 року.

Суд приймає до уваги доводи сторони позивача щодо того, що поділ спільного майна подружжя, коли одному з подружжя залишено все майно, а іншому ні майна, ні грошової компенсації, суперечить ст. ст. 69, 70 СК України.

При ухваленні рішення по суті спору суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Дослідивши матеріали справи, суд погоджується з доводами сторони позивача, що спірний договір визначеним ч. 1 ст. 203 ЦК України критеріям не відповідає, а відтак відповідно до положень ч. 1 ст. 215 ЦК України наявні підстави для визнання правочину недійсним.

Враховуючи принципи змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства суд не збирає докази за власною ініціативою та ухвалює рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, на підставі вищевикладеного, враховуючи ненадання відзиву на позов відповідачем, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача ОСОБА_1 підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені. При цьому, суд зазначає, що відповідач ще з довоєнного часу була обізнана щодо наявності справи в суді, та мала можливість визначитись зі своїм ставленням до позовних вимог. Враховуючи положення ЦПК України щодо користування процесульними правами на свій розсуд, відповідач обмежилась лише наданням по справі заяв про перенесення розгляду справи та не направила до суду ні відзиву, ні будь-яких інших пояснень чи заяв стосовно суті позовних вимог.

VI. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням задоволення позовних вимог сума сплаченого при поданні позовної заяви судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 2, 76-83, 141, 263-265, 273, 354-355 ЦПК України, ст. ст. 60, 69-71 СК України, ст. ст. 364, 368, 372 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) про визнання недійсним договору та поділ майна подружжя, - задовольнити.

Визнати недійсним договір про поділ спільного майна подружжя, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 09.06.2020 року, посвідчений ОСОБА_3 , приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, реєстровий №281.

Поділити спільне майно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступним чином:

- Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 55,4 кв.м., житловою площею 21,9 кв.м., що в цілому складається з однієї житлової кімнати.

- Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 55,4 кв.м., житловою площею 21,9 кв.м., що в цілому складається з однієї житлової кімнати.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 7408,00 грн. /сім тисяч чотириста вісім гривень 00 копійок/.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст заочного рішення суду складено 02.12.2022 року.

Суддя Васильків О.В.