Справа № 461/7396/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2022 року м.Львів

Залізничний районний суд м.Львова в складі:

головуючого судді Кирилюка А.І.,

при секретарі Антощук А.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради, ОСОБА_5 про визнання незаконним та скасування рішення Львівської міської ради,

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася із даним позовом, з вимогами про визнання незаконним та скасування рішення ЛМР в особі узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів від 29.06.2021 року, оформленого Протоколом №5 про погодження межі між земельними ділянками по АДРЕСА_1 та Пустомитівській №5 за зверненням відповідача та покладення на останню судові витрати по справі. В обгрунтування своїх вимог покликається на те, що вона є власником 4/10 ідеальних частин будинку АДРЕСА_2 . Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 17.06.1997 року затверджено мирову угоду, відповідно до якої 6/10 частин вказаного будинку розподілили між батьками позивача ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , тобто по 1/3 ідеальній частині кожному, а також встановлено порядок користування земельною ділянкою, площею 514,6 м2, згідно якого позивачу виділено в користування земельну ділянку площею 152 м2, визначена геометричними розмірами по периметру 2,45; 14,60; 19,20; з.д. розмірами: 15,55; 4,15; 8,60; 1,85; 3,35; 10,75; 11,05; матері позивача ОСОБА_7 виділено земельну ділянку площею 102,2 м2 геометричними розмірами по будівлі 2,81х4 (господарську будівлю) 2,81; 1,1; 11,1; по веранді 1,0; 1,85; 8,60; 4,15; 11,25; 6,90; 2,81; 4,25 по господарській будівлі; батькові позивача перейшла в користування земельна ділянка площею 125,6 м2, визначення розмірами 4,25; 3,35; (по господарській будівлі), 6,14; 4,25; 6,14; 3,35; та 7,0; 3,45; (проектна прибудова) 8,75; 7,0; 8,75; 3,45. У спільному користуванні, як вказує позивач, залишилась земельна ділянка площею 47,0 м2, при цьому, остання стверджує, що вказана вище ухвала суду, якою затверджена мирова угода виконувалась батьками за час їхнього життя та після смерті матері позивача, остання стала співвласником 19/25 ідеальних частин будинковолодіння АДРЕСА_2 . В свою чергу, батько позивача побудував ще один житловий будинок, що під АДРЕСА_1 та подурував його відповідачу, разом із приналежних йому 6/25 ідеальних частин будинку АДРЕСА_2 . Відповідач ОСОБА_5 звернулася до ЛМР із заявою про погодження межі ділянок між будинками, відтак, в подальшому проведено засідання узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів від 29.06.2021 року, рішення якої оформлено протоколом №5, згідно якого відповідачу погоджено межу земельних ділянок по лінії Г-А, відповідно до акту обстеження та показу меж земельної ділянки. Позивач стверджує про протиправність такого рішення, з огляду на те, що таке узгодження позбавить позивача права користування належною їй земельною ділянкою у подальшому, в перспективі, таке рішення, на думку позивача, буде підставою для вилучення частини земельної ділянки без згоди позивача. Крім цього, позивач вказує, що відповідач не вправі претендувати на користування земельними ділянками, якими користувалась позивач та її матір. Комісія, приймаючи оскаржуване рішення, на думку позивача, не звернула увагу на вказану вище ухвалу суду, якою затверджену мирову угоду, відтак, не вправі була погоджувати відповідачу межі між будинками, з огляду на відсутність повноважень ігнорувати судові рішення, на думку позивача. Враховуючи викладене вище, просить визнати незаконним та скасувати рішення ЛМР в особі узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів від 29.06.2021 року, оформленого Протоколом №5 про погодження межі між земельними ділянками по АДРЕСА_1 та Пустомитівській №5 за зверненням ОСОБА_5

ОСОБА_5 у поданому до суду відзиві позов не визнала, зазначивши про те, що мирова угода, затверджена ухвалою суду від 17.06.1997 року не виконувалась сторонами в частині розподілу права користування об`єктами нерузомості, сторони угоди не звертались до уповноважених органів для реєстрації права користування земельною ділянкою, на спірній земельній сформовано новий об`єкт нерухомості, було змінено власників будівель та споруд та досягнуто нової угоди щодо розподілу меж користування земельною ділянкою. Крім цього, стверджує, що спірні землі є власністю ЛМР, яка має право розпоряджатись ними, жодна зі сторін, на думку відповідача не має правовстановлюючих документів на зазначену ділянку. В обгрунтування своїх тверджень покликається на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 23.10.2020 року, справа №462/3996/20. /а.с.46-63/

У відповіді на відзив, позивач надала пояснення, аналогічно викладеним у позовній заяві. /а.с.65-68/

Ухвалою суду від 16.11.2021 року відкрито загальне провадження в справі. /а.с.33-34/

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позов підтримали, з наведених у ньому обгрунтувань.

Представник відповідача Івашків Л.В. та представник ЛМР Попович Я.Д. позов не визнали, надавши пояснення, аналогічні викладеним у відзиві та письмових поясненнях, які додатково в судовому засіданні були долучені ОСОБА_4 .

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких грунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 17.06.1997 року затверджено мирову угоду між колишніми співвласниками будинковолодіння АДРЕСА_2 , щодо порядку користування земельною ділянкою площею № 514,6 кв.м.. Згідно мирової угоди користування земельною ділянкою було поділено між ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_1 /а.с.18-20/

До матеріалів цивільної справи також долучено висновок спеціаліста-будівельника від 23.05.1997 року. /а.с.74-81/

Розпорядженням ЗРА ЛМР від 17.07.2000 року №623 здійснено розподіл будинковолодіння АДРЕСА_2 на два самостійна з присвоєнням окремих номерів. /а.с.66/

Відповідно до акту встановлення і узгодження меж земельної ділянки від 06.09.2004 року, проведено встановлення і узгодження меж ділянки ОСОБА_5 /зв.а.с.51/

Згідно з інформаційною довідкою №100086438 від 11.10.2017 року, будинок АДРЕСА_2 , із реєстраційним номером 3622449 знаходиться в приватній спільній частковій власності ОСОБА_5 із часткою 6/25 та ОСОБА_1 із часткою 19/25. /а.с.89/

З довідки Відділу у місті Львові Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 12.02.2018 року №31-13-0.37-1096/169-18 вбачається, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 входить в межі земельної ділянки, яка знаходиться в користуванні ОСОБА_6 , АДРЕСА_2 без належно оформлених правовстановлюючих документів на землекористування. За категорією земель дана земельна ділянка відноситься до земель житлової та громадської забудови. /а.с.48/

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 23.10.2020 року в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном відмовлено. /а.с.52-53/

Приймаючи до уваги вказане вище рішення, керуючись положеннями статті 82 ЦПК України, суд враховує мотиви, з яких виходив головуючий-суддя ОСОБА_8 при ухваленні останнього, зокрема: як вказується в рішенні, порядок користування земельною ділянкою, визначений в Ухвалі судового засідання Залізничного районного суду м. Львова від 17.06.1997 року, суд не може брати до уваги, оскільки після укладення мирової угоди, жодна з сторін не вчинювала дій для її реалізації. ОСОБА_7 та ОСОБА_6 за час свого життя, як і ОСОБА_1 не звертались до уповноважених органів для встановлення меж земельної ділянки та отримання державного акта. Ухвала суду про затвердження мирової угоди не може бути документом, що посвідчує право користування чи право власності особи на земельну ділянку, оскільки це є виключним повноваженням органу місцевого самоврядування у власності якого знаходиться спірна земельна ділянка. Позовні вимоги позивачки про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном не підлягають до задоволення, оскільки такі вимоги є передчасними, ОСОБА_5 не були використані усі передбачені законодавством заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Судом також встановлено те, що ОСОБА_5 зверталася до голови узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів ЛМР Гавриляка М. із заявою про вирішення питання непогодження межі (меж) земельної ділянки із суміжним користувачем ОСОБА_1 /а.с.12/

Секретар комісії ОСОБА_9 у листі-зверненні повідомив сторін про дату, час та місце засідання комісії. /а.с.9/

З витягу з протоколу №5 засідання узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів від 29.06.2021 року №2403-вих-56683 убачається, що комісією погоджено межу між земельними ділянками на АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 , відповідно до акту обстеження та показу меж земельної ділянки на АДРЕСА_1 . /а.с.10-11, 13-14/

Вважаючи вищевказане рішення незаконним, та, зокрема, посилаючись на те, що між сторонами існує земельний спір, ОСОБА_1 звернулася до суду з даним цивільним позовом про визнання його незаконними та скасування.

Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свогоособистого немайнового або майнового права та інтересу.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини 1, 2 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України).

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16.

Крім того, в рамках розгляду зазначеної справи № 826/4406/16 Верховним Судом було зазначено, що гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у наявності у особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу, встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тобто, обов`язковою умовою судового захисту є наявність порушених прав та охоронюваних законом інтересів безпосередньо позивача з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Так, покликаючись на наявність порушеного права у спірних правовідносинах, ОСОБА_1 посилалася на те, що між нею та ОСОБА_5 , як суміжними землекористувачами, існує земельний спір щодо користування земельною ділянкою, а тому в Узгоджувальної комісії для розгляду земельних спорів (надалі - також «Узгоджувальна комісія») були відсутні будь-які повноваження щодо розгляду питання погодження меж земельної ділянки громадянці ОСОБА_5 .

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин, віднесено до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад.

Відповідно до ст.158 Земельного кодексу України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спорі розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах (ч.3 ст. 158 Земельного кодексу України).

Рішення узгоджувальної комісії оформляється протоколом та має рекомендаційний характер, і, за необхідності, затверджується міською радою.

Таким чином, суд звертає увагу на те, що протокол узгоджувальної комісії не є рішенням органу місцевого самоврядування, носить рекомендаційний характер і спрямоване на мирне врегулювання земельних спорів. Вказане рішення, яке передбачає конкретний припис, звернене до окремого суб`єкта, застосовується одноразово і після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання.

Така позиція висловлена, зокрема, в ухвалі ВССУ від 03.12.2014 р. у справі N6-34238 св 14.

Верховним Судом у складі колегії суддів другої судової палати КЦС 28.03.2018 року прийнято постанову у справі № 681/1039/15-ц, у якій суд зазначив, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною. При цьому стаття 198 ЗК лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є, зокрема, погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами. Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувачами від підписання відповідного документа, акта погодження меж, слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови.

У разі виникнення спору, сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів.

Згідно з статтею 198 Земельного кодексу України кадастрова зйомка, під якою розуміється комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок, включає погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами.

Так, сама по собі процедура погодження меж полягає у пропозиції суміжному землекористувачу підписати відповідний акт. При відмові від його підписання орган, уповноважений вирішувати питання щодо приватизації (відведення) земельної ділянки, повинен виходити не із самого факту непідписання акта, а із мотивів відмови, та прийняти відповідне рішення про погодження та/або затвердження технічної документації або про відмову у вчиненні таких дій.

Тобто, саме по собі непогодження суміжним землекористувачем меж земельної ділянки, за відсутності спору щодо них, не є підставою для прийняття органом місцевого самоврядування рішення про відмову у затвердженні технічної документації та передачі земельної ділянки у власність.

Проте у разі існування невирішеного спору щодо межі земельної ділянки, він підлягає вирішенню відповідним органом місцевого самоврядування згідно з встановленою у статтях 158-161 ЗК України процедурою. У такому разі орган, уповноважений вирішувати питання щодо приватизації (відведення) земельної ділянки, повинен обґрунтувати рішення про затвердження технічної документації із землеустрою без підпису суміжного землекористувача щодо погодження меж.

Постановою Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2019 у справі № 580/168/16-ц (провадження № 61-19526сво18) надано висновок, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акту узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.

Аналогічний правовий висновок сформовано у Постанові Верховного Суду України від 28.03.2018 року № 681/1039/15-ц; постанові Верховного Суду в складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.06.2019 у справі № 350/1137/16-ц (провадження № 61-14260св18).

Тому сам по собі факт неузгодження позивачем меж земельної ділянки громадянці ОСОБА_5 під час оформлення останньою технічної документації із землеустрою, за відсутності належних та достатніх доказів порушення межі та площі земельної ділянки не є належною та достатньою підставою для визнання неправомірними рішення узгоджувальної комісії по вирішенню земельних спорів у спірних правовідносинах.

Відповідно до положень статті 55 Закону України «Про землеустрою» № 858-IV установлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів, здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Власники та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка.

Механізм встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками визначено Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженоюнаказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686 (далі - «Інструкція № 376»).

Згідно з пунктом 3.12 Інструкції № 376 закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.

Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез`явлення якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті приймання-передачі межових знаків на зберігання.

Аналіз зазначених норм свідчить, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами. Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а з мотивів відмови. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів.

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справах № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18) та № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18) та від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17 (провадження№ 14-730цс19), постанові Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі № 404/3048/18 (провадження № 61-19228св19).

Так, на думку ВП ВС у процесі оформлення права на земельну ділянку достатньо не підписати Акт погодження меж із суміжними землекористувачами та власниками земельної ділянки, а лише запропонувати їм це зробити. Якщо сусід відмовляється це зробити, то це його конституційне право на вільне волевиявлення та реалізація належних йому прав, або іншими словами: «ніхто не може нікого заставити щось підписувати». Головне тут на думку ВП ВС те, що підписання або непідписання Акту погодження меж із суміжними землекористувачами та власниками земельної ділянки не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, тому не може вплинути на саму процедуру приватизації.

При добросовісному виконанні набувачем земельної ділянки обов`язків щодо узгодження меж з користувачами чи власниками суміжних земельних ділянок, у разі, якщо користувач чи власник суміжної земельної ділянки безпідставно ухилився від погодження меж та не підписав акт, сама відсутність такого акту погодження меж не свідчить про незаконність рішення про затвердження проекту землеустрою та про передачу земельної ділянки у власність.

Вказаний висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року справі № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18).

Особливу увагу суд також звертає на те, що в ході розгляду даної цивільної справи не знайшли свого підтвердження покликання позивача та її представника на те, що між сторонами існує спір щодо меж земельної ділянки.

Саме на вказану обставину покликалася позивач як на підставу свого порушеного права у спірних правовідносинах, і саме неврахування факту наявності такого земельного спору і є фактичною підставою позовних вимог, оскільки, на її думку, Узгоджувальна комісія не уповноважена була погоджувати межі земельних ділянок.

Оскаржуваним рішенням Узгоджувальної комісії було погоджено межі земельних ділянок в межах площі та конфігурації.

Крім того, суд звертає увагу, що оскаржуване рішення узгоджувальної комісії не тягне за собою виникнення, зміну або скасування юридичних прав та обов`язків для будь-яких осіб, в т.ч. скасування або не скасування цього рішення не створює жодних юридичних наслідків і для позивача.

За таких обставин Суд не вбачає наявності порушеного права позивачапри прийнятті оскаржуваного рішення, що є самостійною підставою для відмови в позові.

Положеннями частини 1-4 статті 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 5 вказаної статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).

Зважаючи на викладене вище, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 89, 263-265, 273, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

у х в а л и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Львівської міської ради, ОСОБА_5 про визнання незаконним та скасування рішення Львівської міської ради - відмовити.

Судові витрати понесені сторонами віднести на їх рахунок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 /зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 /

Відповідачі: Львівська міська рада /місцезнаходження: м.Львів, пл.Ринок, 1/

ОСОБА_5 /зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 /

Повний текст рішення складаний 25.05.2022 року.

Суддя:(підпис). З оригіналом згідно.

Суддя: