Провадження №2/447/214/22
Справа №447/35/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ У К Р А Ї Н И

16.05.2022 Миколаївський районний суд Львівської області в складі судді Головатого А.П., за участю секретаря судового засідання Венгер Л.М.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у судовому засіданні у м. Миколаїв Львівської області справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Львівській області» про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача ОСОБА_2 ,

представник відповідача ОСОБА_3 .

Процесуальні дії у справі.

06.01.2022 ОСОБА_1 пред`явила позов до ДУ «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Львівській області» про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, у якому просила визнати незаконним і скасувати наказ ДУ «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Львівській області» «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » №655 о/с від 09.12.2021 без збереження заробітної плати. Крім цього, просила стягнути з ДУ «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Львівській області» середню заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи та покласти на відповідача судові витрати.

В обґрунтування позову позивач покликалася на те, що згідно вищевказаного наказу з 09.12.2021 її було відсторонено від роботи на посаді практичного психолога відділення психопрофілактики та професійного психофізіологічного відбору ЦПД та ППВ ДУ «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Львівській області» без збереження заробітної плати у зв`язку з відсутністю документу про щеплення проти COVID-19. Вважає, що оспорюваний наказ є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки у посадовій інструкції, якою керується позивач, не передбачено необхідності наявності у неї будь-якого профілактичного щеплення, та подальшого відсторонення від роботи у зв`язку з відсутністю такого, а у статті 46 КЗпП України не міститься підстави відсторонення, яке було наведено у наказі. Крім цього, ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» чітко визначено перелік обов`язкових щеплень, серед яких не міститься обов`язкової вакцинації від COVID-19. В оспорюваному наказі не міститься посилання як на підставу його винесення подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби про відсторонення від роботи у порядку, передбаченому ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення». Вказала, що посада практичного психолога не зазначена у Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженому Наказом Міністерства охорони здоров`я №2153 від 04.10.2021. Вважає, що таке відсторонення має ознаки покарання як заходу дисциплінарного впливу, є таким, що грубо порушує конституційні права. Крім цього, позивачка покликається на те, що вона у серпні 2020 року перехворіла на COVID-19, відтак, необхідності у проведенні щеплення від вказаної хвороби у неї не було.

Ухвалою від 10.01.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, постановлено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання у справі, встановлено строки для подання відзиву, відповіді на відзив, заперечення.

Відповідач отримав поштове відправлення, у якому містилася ухвала від 10.01.2022 та копія позовної заяви з додатками 18.01.2022, що стверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, яке повернулося до суду (а.с. 21).

18.02.2022 на адресу суду надійшов відзив, у якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки наведені такою у позовній заяві причини відсторонення не відповідають вимогам чинного законодавства. Відповідно до наказу ДУ «ТМО МВС України по Львівській області» від 09.12.2021 №655 о/с «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » позивачку відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з 09.12.2021 на час відсутності документу про щеплення проти COVID-19 або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення вакцинації проти COVID-19 форми №028-1/о. Підставою для видання оспорюваного наказу була відсутність підтвердження позивачем факту проходження обов`язкового щеплення або висновку лікаря форми № 028-1/о, а саме: лист-повідомлення вих. №33/34-5373 від 17.11.2021 про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, лист- повідомлення вих. № 33/34-5596 (повторно) від 03.12.2021 та акт від 09.12.2021 вих. №33/34-5631 про відмову ОСОБА_1 надати документ про проведене обов`язкове щеплення проти COVID-19 або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення вакцинації проти COVID-19. Представник відповідача у відзиві покликається на те, що у зв`язку з набранням чинності з 09.12.2021 Наказу МОЗ України від 01.11.2021 №2393 «Про затвердження змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню на території України COVID-19, підлягають також працівники підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 № 83. Вказав, що позивачкою не було надано документу, що б підтверджував наявність профілактичного щеплення проти COVID-19, вона не вакцинувалася, крім того, не надала довідки щодо наявності протипоказань до такого відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого Наказом МОЗ України від 16.09.2021 №595. Таким чином, представник відповідача вважає оспорюваний наказ законним та обґрунтованим. Крім цього, представник відповідача посилався на те, що бездіяльність роботодавця з відсторонення працівників може мати негативні наслідки для нього за ч. 1 ст. 44-3 КУпАП.

Відповіді на відзив позивачем подано не було.

У судовому засіданні позивач позов підтримала, просила такий задоволити з підстав, наведених у такому. Крім цього, повідомила, що з 10.03.2022 до завершення воєнного стану її допущено до роботи (а.с. 48).

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, навівши обґрунтування, аналогічне викладеному у позовній заяві.

Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, наведених у відзиві. Крім того, покликався на те, що засновником Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Львівській області» є Міністерство внутрішніх справ України, тобто державна установа відноситься до установ, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади.

Суд встановив:

Відповідно до копії трудової книжки серії НОМЕР_1 , з 07.11.2015 ОСОБА_1 прийнята на роботу по переведенню на посаду практичного психолога відділення психопрофілактики та професійного психофізіологічного відбору ЦПД та ППВ ДУ «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Львівській області» (а.с. 11-13).

Згідно повідомлення ДУ «ТМО МВС України по Львівській області» вих. №33/34-5373 від 17.11.2021 «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19», позивачку ОСОБА_1 на підставі наказу МОЗ «Про затвердження змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 01.11.2021 №2393 та п. 41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 №1236 було повідомлено про необхідність надання документу, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 або довідки про абсолютні протипоказання, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затверджених Наказом МОЗ №595 від 16.09.2011 строком до 08.12.2021. Із вказаним повідомленням позивачка ознайомилася під особистий підпис 18.11.2021 та отримала примірник такого повідомлення, про що проставила свій підпис у спеціально відведеній графі (а.с. 31).

Крім цього, відповідачем було повторно повідомлено ОСОБА_1 про необхідність виконання нею вищезазначених дій, що стверджується повідомленням ДУ «ТМО МВС України по Львівській області» вих. №33/34-5596 від 03.12.2021. Із вказаним повідомленням позивачка ознайомилася під особистий підпис у той же день, отримала примірник такого повідомлення, зазначивши, що не погоджується із таким, а дії керівництва підпадають під дії, передбачені КК України (а.с. 32).

09.12.2021 старшим інспектором з кадрів ДУ «ТМО МВС України по Львівській області» у присутності т.в.о. юрисконсульта та т.в.о. начальника ЦПД та ППВ лікаря-психіатра було складено акт вих. №33/34-5361 від 09.12.2021 «Про відмову ОСОБА_4 надати документ про щеплення проти COVID-19 або висновок лікаря щодо наявності протипоказань до проведення вакцинації проти COVID-19» (а.с. 33).

Відповідно до копії наказу Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Львівській області» №655 о/с від 09.12.2021 «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 », позивачку відсторонено від роботи з 09.12.2021 без збереження заробітної плати на час відсутності документу про щеплення проти COVID-19 або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення вакцинації проти COVID-19 форми №028-1/о (а.с. 9-10).

З вищевказаним наказом позивачка ознайомилася 09.12.2021 під особистий підпис, вказавши, що вона не згідна із наказом (а.с. 10).

Оцінка суду.

Відповідно до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» кожна людина має природне невід`ємне і непорушне право на охорону здоров`я. Суспільство і держава відповідальні перед сучасним і майбутніми поколіннями за рівень здоров`я і збереження генофонду народу України, забезпечують пріоритетність охорони здоров`я в діяльності держави, поліпшення умов праці, навчання, побуту і відпочинку населення, розв`язання екологічних проблем, вдосконалення медичної допомоги і запровадження здорового способу життя.

Відповідно до ст. 1 вищевказаного Закону, законодавство України про охорону здоров`я базується на Конституції України і складається з цих Основ та інших прийнятих відповідно до них актів законодавства, що регулюють суспільні відносини у сфері охорони здоров`я.

Статтею 5 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» визначено, що державні, громадські або інші органи, підприємства, установи, організації, посадові особи та громадяни зобов`язані забезпечити пріоритетність охорони здоров`я у власній діяльності, не завдавати шкоди здоров`ю населення і окремих осіб, у межах своєї компетенції надавати допомогу хворим, особам з інвалідністю та потерпілим від нещасних випадків, сприяти працівникам органів і закладів охорони здоров`я в їх діяльності, а також виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.

У пунктах а, б, г ст. 10 вказаного Закону встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, зокрема, піклування про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян, у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення, виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.

Право на працю є основним конституційним правом громадян України. Згідно статті 43 Конституції України, право на працю визнається за кожною людиною і становить собою можливість заробляти на життя працею, яку людина вільно обирає або на яку погоджується.

Статтею 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

До інших передбачених законодавством випадків належить, зокрема, відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим.

Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання.

Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам.

Статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень ці працівники у порядку, встановленому законом, відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.

Статтею 27 ЗУ «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» визначено, що профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Групи населення та категорії працівників, які підлягають профілактичним щепленням, у тому числі обов`язковим, а також порядок і терміни їх проведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

За п. «й» ч. 1 ст. 41 вищевказаного закону до повноважень головних державних санітарних лікарів АР Крим, областей, районів, міст, районів у містах та їх заступників, головних державних санітарних лікарів на транспорті та їх заступників у межах відповідних територій (об`єктів транспорту) віднесено визначення необхідності профілактичних щеплень та інших заходів профілактики у разі загрози виникнення епідемій, масових отруєнь та радіаційних уражень.

Таким чином, профілактичні щеплення є одним з засобів реалізації протиепідемічних заходів, спрямованих на забезпечення санітарного благополуччя населення з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, а описані вище нормативні акти є формою реалізації норм Конституції України у сфері охорони здоров`я.

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 №2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням.

Відповідно до цього Переліку (з унесеними змінами), обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають, зокрема, працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів.

Наведеним Наказом передбачається, що щеплення є обов`язковим у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ України №595 від 16.09.2011, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.10.2011 за №1161/19899 (у редакції наказу МОЗ України від 11.10.2019 №2070).

Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством.

Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.

Пунктом 41-6 (який набрав чинності з 08.11.2021) постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» №1236, від 09.12.2020, керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій визначено забезпечити: контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком №2153; відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена Переліком №2153 та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; а також взяти до відома, що на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома осіб, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Відсторонюючи працівника від роботи, роботодавець повинен діяти на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом, а тому в наказі про відсторонення зазначаються підстави та строки такого відсторонений. Керівник зобов`язаний ознайомити працівника з наказом про відстороненню від роботи. На період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце.

Вказане узгоджується із висновком ВС, викладеним у постанові від 01.04.2020 у справі №761/12073/18 (провадження № 61-13444св19).

На думку суду, у даному випадку відсторонення позивачки від роботи ґрунтувалось на вимогах закону, здійснено у спосіб, передбачений законом, та за існування правових та фактичних підстав для такого відсторонення.

Щодо посилань позивачки на ту обставину, що відсторонення від роботи суперечить Конституції України, то суд вважає, що у даному випадку відсутнє порушення права позивачки на працю, визначене ст. 43 Конституції України, оскільки за нею зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений, обмеження позивача було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини.

Крім того, згідно статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Європейський суд з прав людини у своїй діяльності дотримується послідовної практики, за якою будь-які втручання та обмеження прав особи мають бути виправданими, здійснюватися виключно відповідно до закону і мати на меті законні цілі, виправдані у демократичному суспільстві та наголошує, що вакцинація є одним із найбільш успішніших та ефективних заходів у сфері охорони здоров`я, мета якої є захист здоров`я окремої особи та суспільства в цілому від інфекційного захворювання. Порушення фізичної недоторканості заявника можна вважати виправданим дотриманням цілей охорони здоров`я населення та необхідністю контролювати поширення інфекційного захворювання (рішення у справах «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» від 08.04.2021, «Соломахін проти України» від 15.03.2012).

Одночасно, у постанові Верховного Суду від 10.03.2021 у справі №331/5291/19 (провадження № 61-17335св20) вказано, що вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 53 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на освіту, а право позивачки на працю в шкільному навчальному закладі було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси. Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні безпеки життя і здоров`я її громадян.

Крім цього, у постанові ВС від 17.04.2019 у справі №682/1692/17, провадження №61-8263св18, Суд прийшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Тобто в цьому питанні принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави, тобто є виправданим.

У цій справі індивідуальне право (інтерес) позивача протиставляється загальному праву (інтересу) інших членів суспільства, оскільки будь-яке право об`єктивно кореспондується з обов`язками.

Держава, встановивши обов`язок відсторонення від роботи працівників певних професій, виробництв та організацій, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх громадян та членів суспільства.

Верховний Суд у постанові від 10.03.2021 у справі №331/5291/19 висловив правову позицію про те, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою.

Про необхідність забезпечення справедливого балансу, який потрібно встановити між конкуруючими інтересами особи та суспільства в цілому, йдеться також у ряді рішень Європейського Суду з прав людини (рішення у справі «Ст`єрна проти Фінляндії» (Stjerna v. Finland № 18131/91) та рішення у справі «Юханссон проти Фінляндії» (Johansson v. Finland № 10163/02).

Посилання позивачки на те, що щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19 не є обов`язковим щепленням, відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», оскільки такими є лише профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу, є безпідставними та спростовуються положеннями чинного законодавства, а саме вказаною статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ч. 1 ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», згідно яких обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань, окрім дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу, підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виконуваної ними роботи, в тому числі працівники підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади. У даному випадку установи, засновником якої є МВС України та до сфери управління якого така установа входить.

Таким чином, право позивачки на працю у Державній установі «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Львівській області» було тимчасово обмежено у зв`язку з ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Однак, таке втручання у вказані права позивача ґрунтується на законі і є необхідним для охорони здоров`я. Досягнення цієї цілі є пріоритетним та виправдовує втручання у право на працю ОСОБА_1 . Таким чином, втручання у права позивача ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети та цілком необхідним у демократичному суспільстві.

Отже, на підставі вищенаведеного, суд прийшов висновку про те, що позов до задоволення не підлягає, оскільки оспорюваний наказ є законним. Зважаючи на правомірність відсторонення позивача від роботи, безпідставними є вимога про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позов до задоволення не підлягає, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. 3, 43 Конституції України, ст. 46 КЗпП України, ст. 10, 12 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», Постановою КМУ від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобіганню поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», пунктом 1, 4, 5 Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженого Наказом МОЗ України від 04.10.2021 №2153, ст. 141, 247, 259, 264, 265 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач Державна установа «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Львівській області», місцезнаходження: вул. Замарстинівська, 233, м. Львів, 79068, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 08734210.

Повний текст рішення складено 26.05.2022.

Суддя Головатий А.П.