21.12.2022 Провадження по справі № 2/940/39/22
Справа № 940/1020/21

РІШЕННЯ

Іменем України

21 грудня 2022 року Тетіївський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Мандзюка С.В.

за участю секретаря судових засідань Романовської Л.І.

представника позивача адвоката Паламарчука Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тетієві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Тетіївського районного суду Київської області з позовом до Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс», в якому просить скасувати накази Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» від 14.06.2021 року №45 та від 15.06.2021 року № 57К про звільнення його з роботи на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України, поновити його на роботі лісника Тетіївського агролісництва «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову зазначив, що з 25.04.2016 року працював на посаді лісника. 14.06.2021 року наказом № 43 «Про накладення дисциплінарного стягнення» за невиконання службових обов`язків йому оголошено догану та з 15.06.2021 року звільнено з посади відповідно до п. 2 ст. 41 КЗпП України. 15.06.2021 року наказом № 56К «Про звільнення» повторно звільнено із займаної посади згідно п. 2 ст. 41 КЗпП України.

Позивач вважає дане звільнення незаконним та безпідставним, посилаючись на порушення відповідачем ст. 61 Конституції України, що полягає в тому, що роботодавець двічі протягом одного дня притягнув його до юридичної відповідальності одного виду, а саме дисциплінарної ( догана та звільнення) за одне й те саме порушення, а на наступний день повторно звільнив за те саме порушення.

Крім того, позивач зазначив, що як при прийнятті на роботу, так і в подальшому йому не було доведено функціональні обов`язки чи вимоги посадової інструкції, будь-які товарно-матеріальні цінності під звіт не передавалися і ним не приймалися та договори про матеріальну відповідальність з підприємством не укладалися. Також, відсутня згода профспілкового комітету на його звільнення.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 18.08.2021 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого засідання.

08.08.2022 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Таранець К.О. надала до суду клопотання про витребування доказів від відповідача (а. с. 79-95).

Крім того, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Таранець К.О. 08.08.2022 року надала до суду заяву про уточнення правових підстав позову (а. с. 96-117).

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 15.08.2022 року задоволено клопотання представника позивача адвоката Таранець К.О. про витребування доказів (а. с. 123).

05.09.2022 року представник відповідача Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» за довіреністю начальник юридичного відділу Єнік Є.В. надіслав до суду клопотання (а. с. 137).

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 05.09.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Водночас, постановлено повторно витребувати у Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» документи, які вказані у клопотанні представника позивача адвоката Таранець К.О. (а. с. 143).

16.09.2022 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Таранець К.О. надіслала до суду заперечення на клопотання відповідача від 05.09.2022 року (а. с. 149-157).

20.10.2022 року тимчасово виконуючий обов`язки генерального директора ДП СЛП «Київоблагроліс» Томчук С. на виконання вимог ухвали Тетіївського районного суду Київської області надіслав до суду копії витребуваних документів (а. с. 160-178).

19.12.2022 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Таранець К.О. надіслала до суду письмові пояснення позивача на витребувані від відповідача письмові докази (а. с. 206-221).

У судовому засіданні представник позивача адвокат Паламарчук Д.Ю. позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Правом на подання відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк відповідач не скористався.

Положеннями ч. 8 статті 178 ЦПК України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу.

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом,на підставі наказу № 42-К від 21.04.2016 року Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс», ОСОБА_1 25.04.2016 року прийнято на посаду лісника, що підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_1 (а. с. 9).

01.04.2021 року ОСОБА_1 подав т.в.о. генерального директора ДП «СЛП «Київоблагроліс» Борисенку А.М. заяву про звільнення його з посади лісника за власним бажанням з виплатою грошової компенсації за невикористану відпустку (а. с. 13).

Наказом Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» від 14.06.2021 року № 45 «Про накладення дисциплінарного стягнення» ліснику Тетіївського агролісництва ОСОБА_1 оголошену догану за невиконання службових обов`язків, що призвело до значних втрат підприємства та звільнено ОСОБА_1 , який вчинив дії, що дають підстави для втрати довіри до нього з боку власника, відповідно до п. 2 ст. 41 КЗпП України з 15.06.2021 року (а. с. 10).

Наказом Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» від 15.06.2021 року № 57К «Про звільнення» лісника Тетіївського агролісництва ОСОБА_1 звільнено з ініціативи власника (п. 2 ст. 41 КЗпП України) (а. с. 11).

Із зазначеними наказами позивач був ознайомлений 16.07.2021 року.

Підставами для видання відповідачем оскаржуваних наказів зазначено: Акт за результатами проведення перевірки від 10.06.2021 року б/н; протокол засідання профспілкового комітету від 11.06.2021 № 10; наказ т.в.о. генерального директора ДП «СЛП «Київоблагроліс» від 14.04.2021 року № 31.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Держава створює умови для повного здійснення громадян права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Громадянам гарантується захист їх трудових прав.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 3 КЗпП України визначено, що трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю.

Із змісту наказу Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» від 14.06.2021 року № 45 «Про накладення дисциплінарного стягнення» суд встановив, що ліснику Тетіївського агролісництва ОСОБА_1 одночасно в один і той самий день застосовано догану та звільнення із займаної посади.

15.06.2021 року позивача ОСОБА_1 повторно звільнено з посади лісника Тетіївського агролісництва з тих самих підстав, що і 14.06.2021 року.

Відповідно до статті 147 КЗпП за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Отже, догана та звільнення є підвидами одного й того самого виду юридичної відповідальності, а саме - дисциплінарної.

Статтею 149 КЗпП України передбачено, що за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

Відповідно до статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Із зазначеного слідує, що одночасне застосування до особи догани та звільнення, більш того повторного звільнення за одне й те саме правопорушення, не допускається.

Відповідно до частини 3 статті 8 Конституції України норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до частини 6 статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

За таких обставин, притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності одного виду, зокрема звільнення, за одне й те саме порушення двічі, суперечить приписам статті 61 Конституції України, відтак є незаконним.

Крім того, суд дослідив надані відповідачем документи, які зазначені в оскаржуваних наказах, як підстава звільнення позивача.

Так, у наказі Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» від 14.04.2021 року № 31 «Про проведення службового розслідування та відсторонення від виконання службових обов`язків» вказано зокрема, провести службове розслідування стосовно лісника Тетіївського агролісництва обходу № 9 ОСОБА_1 щодо виявленої незаконної порубки 38 дерев, створити комісію із проведення службового розслідування за даним фактом та затвердити склад комісії згідно з Додатком 1 до даного наказу. За результатами службового розслідування строком до 14.06.2021 року надати відповідний акт про результатами проведення службового розслідування та внести відповідні пропозиції щодо реагування. Лісника Тетіївського агролісництва ОСОБА_1 відсторонити від виконання службових обов`язків на період проведення службового розслідування строком з 14.04.2021 року до закінчення розслідування, але не пізніше 14.06.2021 року без збереження заробітної плати (а. с. 168-169).

Згідно додатку № 1 до наказу т.в.о. генерального директора ДП «СЛП «Київоблагроліс» від 14.04.2021 року № 31 визначено склад комісії проведення службового розслідування у складі 5 осіб - членів комісії, а саме: голова комісії ОСОБА_2 , заступник голови комісії ОСОБА_3 , члени комісії ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (а. с. 170).

Із змісту Акту за результатами проведення службового розслідування від 10.06.2021 року встановлено, що комісія склала цей Акт не повним складом, серед членів відсутня членкиня комісії ОСОБА_5 . Також, у Акті відсутній підпис члена комісії ОСОБА_6 .

Відтак, оскільки Акт за результатами проведення службового розслідування від 10.06.2021 року складений та підписаний не повним складом членів комісії, суд критично оцінює законність цього документу.

Більш того, висновки Акту за результатами проведення службового розслідування від 10.06.2021 року не містять відомостей про те, у чому конкретно проявилося порушення трудової дисципліни саме ОСОБА_1 .

Також, суд бере до уваги, що відповідач Акт про відмову надати пояснення ОСОБА_1 не надав суду, відтак відсутня можливість встановити, чи дійсно мала місце відмова від надання пояснень ОСОБА_1 при складанні Акту за результатами проведення службового розслідування.

Разом з тим, суд критично оцінює посилання у оскаржуваних наказах на протокол засідання профспілкового комітету від 11.06.2021 року № 10, оскільки як вбачається зі змісту протоколу, профспілковий комітет надав погодження лише на застосування догани до ОСОБА_1 , а не заходу у виді звільнення.

Протокол засідання профспілкового комітету щодо погодження звільнення ОСОБА_1 із займаної посади відповідач суду не надав.

Відповідно до положень частин 1-3 статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.

Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, у позовній заяві зазначив, що подання відповідача розглядалося на засіданні профспілкового комітету за його відсутності, про дату призначеного засідання його не було повідомлено, письмової заяви щодо розгляду даного подання за його відсутності він не подавав.

Доказів на спростування зазначених тверджень позивача відповідачем суду не надано.

Водночас, суд встановив, що ОСОБА_1 звільнено із посади лісника з ініціативи власника на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України, у зв`язку з втратою довіри до нього з боку власника.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України дозволяє зробити висновок, що розірвання трудового договору на підставі цієї норми права можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Разом з тим, ця норма не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов`язкової умови для звільнення працівника. Звільнення з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Виходячи з розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей можна дійти висновку, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт.

Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен з`ясувати: чи становить виконання операцій, пов`язаних з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов`язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 450/3836/19.

Також, у постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 585/2261/19 зроблено висновок, що за змістом указаної норми (п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України) матеріальними цінностями є цінності, що прийняті на зберігання, зберігаються на складі, відпускаються зі складу, з торгового залу, іншого сховища. Безпосереднім обслуговуванням грошових і товарних цінностей є їх прийняття, зберігання, транспортування, розподіл тощо. Особи, які безпосередньо обслуговують грошові і товарні цінності, це переважно особи, які займаються прийманням, зберіганням, транспортуванням і розподілом матеріальних цінностей, наприклад, продавці, касири, завідувачі базами тощо. Під термінами «зберігання», «обслуговування» і «розподіл цінностей» слід розуміти широке коло операцій по експедиції чи по відпусканню цінностей, іноді зовсім не пов`язаних з безпосереднім їх обслуговуванням. За загальними правилом такі працівники в разі нестачі матеріальних цінностей несуть повну матеріальну відповідальність на підставі письмових договорів чи спеціальних законів. Для вирішення питання про те, чи відноситься працівник до осіб, які безпосередньо обслуговують грошові, товарні чи культурні цінності, необхідно докладно ознайомитися з колом його обов`язків, що визначаються відповідними посадовими інструкціями та положеннями. В кожному конкретному випадку необхідно з`ясувати, чи становить виконання операцій, що пов`язані з обслуговуванням цінностей, основний зміст їх трудових обов`язків, чи носить виконання ними вказаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей. Обов`язок з обслуговування цінностей може бути передбачений нормативними актами, посадовими інструкціями тощо.

Крім того, положеннями статті 135-1 КЗпП України передбачено, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Попри цю законодавчу норму, чинною наразі є постанова Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріату Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24, якою затверджено Перелік посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою чи організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, продаж (відпуск), перевезення або застосування у процесі виробництва (далі - Перелік).

Однак, відповідач не надав суду жодних доказів на підтвердження факту укладення ОСОБА_1 договору про повну матеріальну відповідальність, отримання ним під звіт товарно-матеріальних чи грошових цінностей.

Більш того, відповідач не надав посадової інструкції позивача, що позбавляє суд можливості ознайомитись із її змістом та встановити, чи належали до посадових обов`язків позивача функції саме з безпосереднього обслуговування матеріальних цінностей.

Зрештою, суд зазначає, що посада лісника відсутня у зазначеному вище Переліку.

Отже, враховуючи, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що позивача ОСОБА_1 віднесено до кола осіб, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, а також, що позивач здійснював діяльність, пов`язану з безпосереднім обслуговуванням цінностей і це становило зміст його трудових обов`язків, суд дійшов висновку про незаконність звільнення ОСОБА_1 із займаної посади на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

У трудових спорах презумпція вини лежить на роботодавцеві, тому законність звільнення у цій категорії справ повинен довести роботодавець.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Частинами 1 та 2 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета позову на власний розсуд.

Згідно з принципом диспозитивності цивільного судочинства, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданимвідповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи, що у межах цієї справи позивач оскаржує лише звільнення його із займаної посади, тому суд не бере до уваги доводи ОСОБА_1 щодо незаконності накладення на нього догани.

Разом з тим, Згідно із статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до статті 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості та забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При цьому закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235, статті 240-1 Кодексу законів про працю України, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням встановленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 29.05.2019 року у справі № 452/970/17, способи захисту трудових прав наведені, зокрема у статтях 235 і 237-1 КЗпП України. Так, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір (частина перша статті 235 КЗпП України). Цей спосіб захисту порушених прав працівника застосовується незалежно від підстави припинення з ним трудового договору у випадку незаконного звільнення працівника чи його незаконного переведення на іншу роботу.

Таким чином, у межах спірних правовідносин відповідно до статті 235 КЗпП України ефективним способом захисту порушеного права позивача є визнання незаконними та скасування пункту 3 наказуДержавного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» від 14.06.2021 року № 45 «Про накладення дисциплінарного стягнення» та скасування наказу від 15.06.2021 року № 57К «Про звільнення» щодо звільнення ОСОБА_1 із посади лісника та поновлення позивача на посаді, з якої його було звільнено.

Водночас, відповідно до статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок).

Відповідно до п. п. 2, 4 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць та поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Відтак, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

Разом з тим, відповідно до ст. 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відтак, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивачем заявлено три вимоги немайнового характеру та одна вимога майнового характеру, з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в розмірі 3969 грн. 60 коп.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. ( п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Як встановлено судом, на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представник позивача надав суду Акт про надання послуг від 02.12.2022 року, копії квитанцій до прибуткового касового ордера, квитанції, згідно яких вартість послуг наданих адвокатом становить 14000,00 гривень (а. с. 216-219).

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 30.09.2020 року у справі № 379/1418/18.

Отже, наявні в матеріалах справи докази, подані стороною позивача, є підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 14000,00 гривень, адже цей розмір доведений документально, при цьому відсутні правові підстави для його зменшення.

З огляду на вищенаведені норми права, розглянувши справу в межах заявлених вимог, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

У контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 8, 19, 43, 55, 61 Конституції України, статтями 2, 3, 21, 41, 43, 147, 149, 235 Кодексу законів про працю України, статтями 10, 12, 76- 81, 89, 131, 133, 137, 141, 142, 264-268, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати пункт 3 наказу Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» від 14.06.2021 року №45 «Про накладення дисциплінарного стягнення».

Визнати незаконним та скасувати наказ Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» від 15.06.2021 року № 57К «Про звільнення».

Поновити ОСОБА_1 на посаді лісника Тетіївського агролісництва Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс».

Стягнути з Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс», , юридична адреса: 07201, Київська область, Вишгородський район, смт. Іванків, вул. Івана Проскури, буд. 24, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 14.06.2021 року та по день фактичного поновлення на посаді лісника Тетіївського агролісництва Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс», з утриманням установлених законодавством податків та зборів.

Стягнути з Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс», , юридична адреса: 07201, Київська область, Вишгородський район, смт. Іванків, вул. Івана Проскури, буд. 24, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , понесені судові витрати у виді витрат на професійну правничу допомогу в сумі 14000 (чотирнадцять тисяч) гривень 00 копійок.

Стягнути з Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс», , юридична адреса: 07201, Київська область, Вишгородський район, смт. Іванків, вул. Івана Проскури, буд. 24, на користь держави судовий збір в розмірі 3969 (три тисячі дев`ятсот шістдесят дев`ять) гривні 60 копійок на рахунок UA0026001, отримувач коштів: ГУК у м. Києві /м.Київ/22030106, код за , банк отримувача Казначейство України (ЕАП), МФО 899998, код класифікації доходів бюджету 22030106 .

Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середньогозаробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного рішення: 28.12.2022 року.

Суддя С.В.МАНДЗЮК