Справа № 359/2522/20
Провадження № 2/359/153/2022
РІШЕННЯ

Іменем України

22 грудня 2022 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Яковлєвої Л.В.,

при секретарі Русан А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Борисполі Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування матеріальної і моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

24 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, яким просила негативну інформацію, поширену ОСОБА_2 наступного змісту : «ОБЕРЕЖНО!!! АФЕРИСТИ !!! Зверніть увагу ці особи займаються ахрайством. Користуючись складними життєвими обставинами беззахисних людей відбирають у них будинки, використовуючи різні шахрайські схеми, наприклад, підселяються як квартиранти та з часом стають власниками чужого майна. Я також стала жертвою цих цинічних аферистів. Після 26 років подружнього життя мій чоловік - ОСОБА_3 таємно подав на розлучення, як стало відомо пізніше з метою заволодіти нашим будинком. Між нами почався тривалий судовий процес по розподілу спільного майна (будинок і земельна ділянка), де він всіма силами намагався ввести в оману брехливою інформацією, підробляв документи та проплачував свідків. Суду знадобилось понад 2 роки для винесення законного рішення - розділити майно навпіл. Колишній чоловік незадоволений таким рішенням, оскаржив його в апеляції та паралельно здійснив злочин - незаконно відчужив (подарував) вдові ОСОБА_4 (яка була коханкою, а стала дружиною і в подальшому співучасницею його злочинів так як добре розуміла незаконність цього відчуження). Ці особи, перебуваючи у злочинній змові, мають на меті вижити з будинку мене, моїх дітей і малолітніх внуків, які проживають зі мною для подальшого термінового перепродажу. Не звертаючи увагу на те, що спір в суді триває і на будинок накладений арешт ОСОБА_5 вривається до будинку з сторонніми особами, погрожує, принижує та шкодить майно. А ОСОБА_6 , користуючись своїм положенням «власниці» відключає електропостачання від будинку, добре знаючи, що там живуть маленькі діти 2 та 6 років, навмисно залишає їх серед зими без світла, тепла і води в будинку. Такі їх вчинки говорять самі за себе. Я дуже вдячна за допомогу та підтримку службі у справах дітей, депутатам міської ради, меру, ДВС, поліції, РЕСу, непідкупним суддям, своєму адвокату і його команді та всім небайдужим людям !!!» - визнати недостовірною і такою, що ганьбить мою гідність і честь та зобов`язати ОСОБА_2 спростувати поширену нею недостовірну інформацію стосовно ОСОБА_1 , яка ганьбить честь і гідність позивача шляхом публікації спростування у соціальній мережі «Facebook» на сторінці відповідачки « ОСОБА_7 » та офіційного вибачення наступ-ного змісту : «Спростування. Мною, ОСОБА_2 22 ІНФОРМАЦІЯ_1 на моїй сторінці у соціальній мережі Facebook, була поширена недостовірна інформація стосовно ОСОБА_1 » та опублікувати на своїй сторінці текст резолютивної частини рішення на наступний день з моменту набуття ним законної сили.

Стягнути з відповідача на користь позивача заподіяну моральну шкоду в розмірі 250 000 грн. 00 коп., а також заподіяну матеріальну шкоду в розмірі 1585 грн. 50 коп. Стягнути також витрати, пов`язані зі сплатою судового збору.

Ухвалою суду від 07 квітня 2020 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встановлено строки для вчинення процесуальних дій.

14 грудня 2020 року ОСОБА_2 , через представника адвоката Кузьменко В.О., подано відзив до суду, яким просила відмовити у задоволенні позовних вимог зважаючи на наступне. Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження належності в соціальній мережі Facebook сторінки « ОСОБА_2 » саме їй, в свою чергу заперечила належність цієї сторінки їй. Також зазначила, що дійсно перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , який вже розірвано і наразі тримають судові спори у справах : 359/2582/17 за позовом ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя; за № 359/550/20 за позовом ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком; за № 359/10991/19 за позовом ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування домоволодіння та визнання права власності на Ѕ частину. Відтак, обставини, зазначені у дописі, відповідають дійсності. Проте, пославшись на норми ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» та ст. 277 ЦК України вважає дані висловлювання оціночними та такими, що не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

ОСОБА_1 своїм процесуальним правом дати відповідь на відзив не скористалась.

Ухвалою суду від 21 квітня 2021 року у справі закрито підготовче провадження та призначено її до розгляду по суті.

В одному з судових засідань позивач позовні вимог підтримала, просила задовольнити та пояснила наступне. 20 січня 2020 року її знайомі, колеги та діти скинули на телефон посилання на публікацію ОСОБА_2 опубліковане у соціальній мережі Facebook та сторінки Бориспільської спільноти, де виявили розповсюдження оскаржуваного допису про неї та чоловіка ОСОБА_1 .. Цього ж дня ОСОБА_1 звернулась із заявою до правоохоронних органів. Позивач зазначила, що також має сторінку у мережі Facebook, однак не змогла ознайомитись через неї із розміщеним ОСОБА_8 дописом, оскільки заблокована відповідачем. Саме її чоловік, ОСОБА_1 зайшов на сторінку колишньої дружини та побачив цей допис, показав позивачу. Ця інформація не поширю-валась самою ОСОБА_2 , розповсюдження здійснено особами, підписаними на її сторінку. Позивач вважає, що оскаржувана інформація поширена знайомими відповідача на її прохання. Вважає, що оскільки під дописом розміщено її спільне з чоловіком фото, то розповсюджена інформація із звинуваченням в аферах та шахрайстві стосується і позивача. Зазначила також, що відключення світла у належному їй будинку здійснювалось на підставі поданих ОСОБА_1 заяв та також позивач вважала, що здійснюється крадіжка електроенергії.

Крім того, позивач в судовому засіданні визнала і підтвердила правдивість тверджень у дописі про те, що домоволодіння, власником якого вона є, було подаровано їй чоловіком ОСОБА_1 під час триваючого розгляду судової справи про поділ майна подружжя; що за її письмовими заявами здійснювавлось відключення будинку від електроенергії, в той час, як там проживала ОСОБА_2 разом з дітьми, онуками.

Уточнила, що неправдивими вважає саме твердження про себе, у яких вказано,що вона є аферисткою і шахраєм.

В одному з судових засідань представник відповідача адвокат Кузьменко В.О. не визнав позовні вимоги та наголосив, що відповідач не створювала даної сторінки у соціальній мережі Facebook та не є її власницею, а ОСОБА_1 не надано суду доказів протилежного. В свою чергу наголошував, що обставини, зазначені у дописі, визнані позивачем та підтверджуються доказами, наявними у справі.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання сторони та їх представники до суду не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. Разом з тим, представник відповідача подав заяву, якою розгляд справи просив здійснити у його відсутність, позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_9 повідомив суду, що знає подружжя ОСОБА_5 ( ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ) досить давно. Свідок зазначив, що є користувачем соціальної мережі Facebook та має свою сторінку, на якій наприкінці січня початку лютого 2020 року побачив допис в ленті новин, про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 є аферистами та здійснюють якісь шахрайські дії щодо чужого майна. Автором даного оголошення значилась ОСОБА_8 . Зазначив, що вважає розповсюджені інформацію неправди-вою та такою, що не відповідає дійсності. Про наявність сторінки у ОСОБА_8 у мережі Facebook дізнався від ОСОБА_12 , оскільки відповідача немає у свідка в підписках чи друзях. Особисто у ОСОБА_9 неприязних стосунків з ОСОБА_2 немає. Листування або відправлення повідомлень з відповідачем у месенджері соціальної мережі Facebook ніколи не здійснював.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_13 повідомив суду, що знає позивача близько 20 років, а ОСОБА_2 бачила наглядно лише декілька разів. ОСОБА_1 свідок також знає давно. ОСОБА_13 є активним користувачем соціальної мережі Facebook та має свою сторінку. У січні 2020 року, їдучи засобами громадського транспорту на роботу, свідок відкрила свою сторінку, на якій у ленті новин відобразилась вже розповсюджена інформація про ОСОБА_3 та ОСОБА_6 з їх спільним фото. Згідно допису, вони є аферистами і шахраями, вчиняють незаконні дії щодо чужого майна. Автором даного допису значилась ОСОБА_8 та було її фотозображення. Цю інформацію свідок вважає недостовірною. Прочитавши даний допис ОСОБА_13 одразу набрала ОСОБА_3 та спитала, що це таке, на що останній зазначив, що ще не бачив цього допису. Особисто свідок не значиться в друзях відповідача у даній мережі, жодних переписок чи листувань з нею засобами Facebook не здійснювала. Також вказала, що знає про те, що ОСОБА_8 є колишньою дружиною ОСОБА_3 . Зі слів ОСОБА_3 свідок обізнана про те, що він подарував дружині ОСОБА_6 будинок, яким володів разом з дружиною ОСОБА_11 .

Зважаючи на неявку сторін в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснюється.

Суд, заслухавши надані сторонами пояснення, допитавши заявлених свідків, дослідивши матеріали справи з наявними в ній доказами, дослідивши матеріали витребуваної з архіву суду цивільної справи, надавши їх повну та всебічну оцінку, прийшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 передбачено, що відповідно ст. 55, 124 Конституції України та ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12, 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказами, відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Судом встановлено та не заперечується сторонами у справі, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 08 серпня 1991 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 квітня 2017 року. Дане судове рішення набрало законної сили.

05 червня 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_14 зареєстрували шлюб, у зв`язку з чим подружжю присвоєно спільне прізвище ОСОБА_5 . Наведене підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 виданого 05 червня 2019 року Бориспільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіа-льного управління юстиції у Київській області.

Згідно ч. 1, 4 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

ОСОБА_1 у своєму позові стверджує, що відповідачка ОСОБА_2 поширила на власній сторінці у соціальній мережі Facebook наступну інформацію: «ОБЕРЕЖНО!!! АФЕРИСТИ !!! Зверніть увагу ці особи займаються ахрайством. Користуючись складними життєвими обставинами беззахисних людей відбирають у них будинки, використовуючи різні шахрайські схеми, наприклад, підселяються як квартиранти та з часом стають власниками чужого майна. Я також стала жертвою цих цинічних аферистів. Після 26 років подружнього життя мій чоловік - ОСОБА_3 таємно подав на розлучення, як стало відомо пізніше з метою заволодіти нашим будинком. Між нами почався тривалий судовий процес по розподілу спільного майна (будинок і земельна ділянка), де він всіма силами намагався ввести в оману брехливою інформацією, підробляв документи та проплачував свідків. Суду знадобилось понад 2 роки для винесення законного рішення - розділити майно навпіл. Колишній чоловік незадоволений таким рішенням, оскаржив його в апеляції та паралельно здійснив злочин - незаконно відчужив (подарував) вдові ОСОБА_4 (яка була коханкою, а стала дружиною і в подальшому співучасницею його злочинів так як добре розуміла незаконність цього відчуження). Ці особи, перебуваючи у злочинній змові, мають на меті вижити з будинку мене, моїх дітей і малолітніх внуків, які проживають зі мною для подальшого термінового перепродажу. Не звертаючи увагу на те, що спір в суді триває і на будинок накладений арешт ОСОБА_5 вривається до будинку з сторонніми особами, погрожує, принижує та шкодить майно. А ОСОБА_6 , користуючись своїм положенням «власниці» відключає електропостачання від будинку, добре знаючи, що там живуть маленькі діти 2 та 6 років, навмисно залишає їх серед зими без світла, тепла і води в будинку. Такі їх вчинки говорять самі за себе. Я дуже вдячна за допомогу та підтримку службі у справах дітей, депутатам міської ради, меру, ДВС, поліції, РЕСу, непідкупним суддям, своєму адвокату і його команді та всім небайдужим людям !!!».

Як на підставу для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що вищенаведена інформація, поширена відповідачкою, є недостовірною та такою, що порочить її честь, гідність та ділову репутацію, оскільки вона не відповідає дійсності, нічим не підтверджена, а також формує негативну громадську думку щодо неї.

За змістом ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно ч. 1 ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя, честь, гідність і ділова репутація.

Статтею 299 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації і може звернутися до суду з позовом про її захист. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи, як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин (п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року за №1).

За загальними правилами цивільно-правової відповідальності за поширення недостовірної інформації зобов`язаними суб`єктами в цих правовідносинах є особи, які (незалежно від наявності їхньої вини) поширили відомості, що не відповідають дійсності, або виклали їх неправдиво, і це порочить честь і гідність чи ділову репутацію або завдає шкоди інтересам фізичних чи юридичних осіб.

У частині 1 ст. 277 ЦК України вказано, що спростуванню підлягає недостовірна інформація.

Згідно ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти документо-вані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет, чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Відповідно роз`яснень наведених у п. 6, 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року за №1, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. При цьому негатив-ною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Згідно ст. 34 Конституції України, яка відтворює положення ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року), кожен має право на свободу виявлення своїх поглядів. У свою чергу Європейський суд з прав людини по справі «Лінгенс проти Австрії» (1986 року) доповнив розуміння цього природного права людини, підкресливши, що «необхідно відрізняти факти від оціночних суджень. Наявність фактів можливо довести, а правдивість оціночних суджень ні».

Відповідно ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винят-ком наклепу є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

У п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року за №1, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Окрім того, згідно п. 12 вказаної Постанови Пленуму у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет належним відповідачем є автор відповідного інформацій-ного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Доменне ім`я, який є загальним доменом верхнього рівня. Доменне ім`я facebook.com не відносяться до українського сегменту Інтернет. Адреса facebook не належать до адресного простору українського сегмента мережі Інтернет, адміністрування цих доменних імен в Україні не здійснюється.

Пунктом 18 Постанови також роз`яснено, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Таким чином, інформація, яка може бути визнана недостовірною чи негативною, має носити, в першу чергу, стверджувальний характер.

Відповідно п. 46 Постанови Пленуму ВГС України від 17 жовтня 2012 року за № 12 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов`язаних із захистом прав інтелектуальної власності» роздруківки Інтернет - сторінок (web-сторінок) самі по собі не можуть бути доказом у справі. Тому ЗМІ утримуються від публікацій своїх матеріалів у соціальних мережах.

Проаналізувавши зміст оспорюваної позивачем інформації, в контексті досліджених доказів по справі, суд приходить висновку, що офіційний інтернет сайт Facebook є соціальною мережею, де кожен користувач, без ідентифікації може створити будь - яку сторінку та публікувати тексти, коментарі тощо під вигаданим ім`ям.

Згідно п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року за №1, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Тобто, саме на позивача покладено обов`язок доведення факту поширення відповідачем інформації, про яку йдеться в позовній заяві.

Відповідно ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частина 1 ст. 77 ЦПК України визначає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 12, ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Збирання доказів у цивільних не є обов`язком суду, крім випадків передбачених цим Кодексом.

В свою чергу, ОСОБА_1 не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме відповідач є автором допису / інформації, розміщеного на сторінці соціальної мережі Facebook за посиланням : ОСОБА_8 , і що саме вона розповсюдила вказану інформацію.

Відтак, викладені у позовній заяві твердження позивача про те, що саме ОСОБА_2 розміщено таку інформацію є лише припущенням ОСОБА_1 яке, за відсутності доказів, не може прийматись судом до уваги.

Таким чином, позивачем заявлено позовні вимоги до відповідача, але не доведено, що саме ОСОБА_2 є автором інформації чи особою, яка поширила оспорювану інформацію, а тому в задоволенні позовних вимог в частині визнання неправдивою, недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 інформацію, розповсюджену відповідачем у соціальній мережі Facebook та зобов`язання ОСОБА_2 спростувати зазначену інформацію, слід відмовити в повному обсязі.

Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, суд виходить з наступного.

В обґрунтування факту заподіяння моральної та матеріальної шкоди, позивач вказав, що поширена відповідачем неправдива інформація призвела до вкрай негативних наслідків, напруженої психологічної атмосфери та хвилювань, до змін в організації життя при спілкуванні з оточуючими, до необхідності додаткових пояснень. Наведене, в свою чергу, призвело до погіршення самопочуття та необхідності звернення по медичну допомогу, лікуванню.

Відповідно п. 27 вищевказаної Постанови способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідаль-ності за заподіяння шкоди.

Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, судам необхідно враховувати роз`яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Крім того, при визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою і не повинен призводити до припинення діяльності засобів масової інформації чи іншого обмеження свободи їх діяльності.

Згідно п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи, тому вимога про відшкодування моральної шкоди може бути заявлена самостійно. Моральна шкода, завда-на фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України).

Відповідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, в тому числі, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

З огляду на те, що ОСОБА_1 не доведено факту, що саме ОСОБА_2 є автором, або ж особою, яка поширила оспорювану інформацію, у зв`язку з чим судом відмовлено в задоволенні позовних вимог в частині визнання неправдивою, недостовірною та такою, що порочить його честь, гідність та ділову репутацію інформацію, розповсюджену відповідачем у соціальній мережі Facebook, а позовна вимога про стягнення з відповідача моральної та матеріальної шкоди є похідною від цієї вимоги, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні вимог про стягнення моральної та матеріальної шкоди.

Відповідно ч. 1 та п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частинами 1, 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору слід віднести на її рахунок і не стягувати з відповідача.

Враховуючи наведене та керуючись вимогами ст. 12, 13, 76 - 81, 89, 95, 133, 141, 258 -259, 263-266, 268, 353, 354 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування матеріальної і моральної шкоди- відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Київського апеляційного суду через Бориспільський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення виготовлено 30 грудня 2022 року.

Суддя Л.В. Яковлєва