Справа № 188/1157/21
Провадження № 2/188/102/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2022 року Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області в складі головуючого судді Бурди П.О.,

при секретарі судового засідання Могиленко Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Петропавлівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат, 3% річних, штрафу та 7,5 % щомісячно від суми позики (неповернутої частки позики),

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач) про стягнення інфляційних втрат, 3% річних, штрафу та 7,5 % щомісячно від суми позики (неповернутої частки позики).

Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 07.09.2016 на користь позивача з відповідача стягнуто заборгованість за договором позики від 30.03.2016 в розмірі 10 000,00 гривень та витрати на сплату судового збору за подання позову в розмірі 551,20 грн.

На виконання цього судового рішення було відкрито два виконавчі провадження: ВП № 52794294 про стягнення 10 000,00 гривень та ВП № 52759276 про стягнення 551,20 гривень.

Протягом тривалого часу судове рішення не виконувалося відповідачем.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2019 року на користь позивача з відповідача стягнуто заборгованість за договором позики від 30.03.2016 в розмірі 20 000,00 гривень та витрати на сплату судового збору за подання позову в розмірі 768,40 грн.

За цим судовим рішенням був виданий виконавчий лист та відкрито виконавче провадження ВП № 59711193 про стягнення 20 768,40 грн.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2021 року на користь позивача з відповідача стягнуто інфляційні втрати у розмірі 213,72 грн, три проценти річних у розмірі 525,17 грн від частково не сплаченої суми боргу в розмірі 13 416,33 грн за рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 12.06.2019 у справі № 186/165/19 станом на 01.10.2020, всього у розмірі 738,89 грн; в іншій частині позовних вимог відмовлено; стягнуто судові витрати на сплачений судовий збір в розмірі 840 грн 80 коп.

Позивач вказав, що оскаржив останнє судове рішення в апеляційному порядку.

Позивач, посилаючись на ст.ст. 536, 625, 1048 ЦК України, просить суд стягнути на його користь з відповідача інфляційні втрати за період з 01.10.2020 до 01.04.2021 в розмірі 503,46 грн; 3% річних за період з 01.10.2020 до 12.04.2021 в розмірі 115,62 грн; штраф за період з 01.10.2020 до 13.04.2021 в розмірі 9 750,00 грн; 7,5 % щомісячно від неповернутої частини позики від 30.03.2016 в розмірі 10 000 грн за період з 01.10.2020 до 31.12.2020 в розмірі 2250 грн; 7,5 % щомісячно від суми залишку позики за період з 01.10.2020 до 31.12.2020 в розмірі 336,33 грн; всього, виходячи із засад виваженості та розумності грошові кошти в розмірі 7 000 грн та судові витрати на сплату судового збору в розмірі 908 грн.

Ухвалою суду від 03.09.2021 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін і розгляд справи призначено на 05.10.2021, яке неодноразово відкладалося з різних причин, в тому числі неявка сторін.

21.10.2021 позивач подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, у якій позов підтримав.

Відповідач до суду не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, відзив на позов не надав.

Суд вважає можливим розгляд справи без участі сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалось.

Згідно з приписами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідач ніяких доказів суду не надав.

У частині 10 ст. 84 ЦПК України визначено, що у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.

Оцінивши в сукупності надані суду позивачем докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з таких підстав.

У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.06.2021 у справі № 753/16143/18 (№ в ЄДРСР 98267432) зазначено, що згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, зроблено висновок, що у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України строк повернення неохопленої попередніми періодами заборгованості за кредитним договором вважається таким, що настав, а право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Позиція Великої Палати Верховного Суду полягає в тому, що проценти за правомірне користування грошовими коштами можуть нараховуватись лише в межах визначеного договором строку кредитування. Після спливу строку кредитування нарахування процентів за користування кредитом припиняється в силу приписів статей 1048, 1054 ЦК України, що підтверджується правовими висновками, які містяться у пунктах 48-55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 №444/9519/12.

Суд дійшов висновку, що проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами нараховуються внаслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, порядок виплати яких урегульовано частиною 2 статті 625 ЦК України, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті й після спливу визначеного позикою строку.

Відтак Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. При цьому вказала, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 296/10217/15-ц (№ в ЄДРСР 90458917) зазначено, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні з урахуванням встановленого індексу інфляції.

За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Судом встановлено, що 30.03.2016 позивач надав в борг відповідачу грошові кошти в розмірі 10 000 грн на строк три місяці.

Заочним рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 07.09.2016 з відповідача стягнуто на користь позивача заборгованість за договором позики від 30.03.2016 в розмірі 10 000 грн.

Заочним рішенням Петропавлівського районного суду від 12.06.2019 вже вирішувалось питання про стягнення інфляційних виплат, 3% річних, штрафу та 7,5% щомісячно від суми позики. Відповідно до рішення з відповідача стягнуто суму заборгованості за договором позики від 30.03.2016 у розмірі 20000 грн. Рішення набрало законної сили 12.07.2019.

Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до наданих позивачем письмових доказів з відповідача стягується одночасно заборгованість за одним і тим же договором позики від 30.03.2016 в розмірі 10 000 грн по виконавчому провадженню № 52794294, яке відкрито 02.11.2016 за виконавчим листом № 186/1067/16-ц від 07.09.2016 про стягнення заборгованості в розмірі 10 000 грн і по виконавчому провадженню № 59711193, яке відкрито 05.08.2019 за виконавчиом листу № 186/165/19 від 30.07.2019 про стягнення заборгованості в розмірі 20 000 грн.

Враховуючи положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України та те, що питання відкликання виконавчих листів можливе лише у відповідному провадженні належним судом, суд приходить до висновку про вирішення питання про застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо останньої визначеної судом суми заборгованості в розмірі 20 000 грн.

Таких же висновків дійшов Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області у рішенні від 09 липня 2021 року у справі № 186/1661/20 між тими ж сторонами з аналогічними позовними вимогами за попередній період часу, яким позовні вимоги задоволені частково, стягнуто з відповідача на користь позивача інфляційні втрати, три проценти річних від частково не сплаченої суми боргу в розмірі 13 416,33 грн за рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 12.06.2019, справа № 186/165/19, станом на 01.10.2020 у розмірі 738,89 грн. з яких:

213,72 грн - інфляційні нарахування;

525,17 грн - 3% річних.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 січня 2022 року апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, а рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2021 року - без змін.

Суд дійшов висновку, що вимога позивача щодо стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення є законною та обґрунтованою.

Відповідно до листів начальника Першотравенського відділу державної виконавчої служби у Синельниківському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Бухтіярової Є.:

№ 7046 від 02.08.2020 по виконавчому провадженню № 52759276, яке відкрито 27.10.2016 по виконавчому листу № 186/1067/16-ц від 07.09.2016 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судового збору в розмірі 551,2 грн стягнуто 551,2 грн, виконавче провадження виконане в повному обсязі і завершене 19.02.2020 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження»;

№ 7048 від 02.08.2020 по виконавчому провадженню № 52794294, яке відкрито 02.11.2016 по виконавчому листу № 186/1067/16-ц від 07.09.2016 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 10 000,00 грн стягнуто 10 000,00 грн, виконавче провадження виконане в повному обсязі і завершене 17.12.2020 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження»;

№ 7047 від 02.08.2020 по виконавчому провадженню № 59711193, яке відкрито по виконавчому листу № 186/165/19 від 30.09.2016 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 20 000 грн, що є сумою заборгованості за договором позики від 30.03.2016 і 768,40 грн, що є витратами позивача по сплаті судового збору, стягнуто 20 768,40 грн, виконавче провадження виконане в повному обсязі і завершене 13.05.2021 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Враховуючи, що за двома рішеннями суду заборгованість за договором позики від 30.03.2016 в розмірі 10 000 грн вже стягнута, суд вважає необхідним стягнути три відсотки річних від простроченої суми з урахуванням встановленого індексу інфляції згідно з розрахунком позивача, який не спростований відповідачем.

Стягненню на користь позивача з відповідача підлягають інфляційні втрати за період з 01.10.2020 до 01.04.2021 в розмірі 503,46 грн; 3% річних за період з 01.10.2020 до 12.04.2021 в розмірі 115,62 грн; всього грошові кощти в розмірі 619,08 грн.

Вимоги про стягнення штрафних санкцій (штраф 50,00 грн щоденно) за період з 01.10.2020 до 13.04.2021 в розмірі 9 750,00 грн; 7,5 % щомісячно від неповернутої частини позики від 30.03.2016 в розмірі 10 000 грн за період з 01.10.2020 до 31.12.2020 в розмірі 2 250 грн; 7,5 % щомісячно від суми залишку позики за період з 01.10.2020 до 31.12.2020 в розмірі 336,33 грн задоволенню не підлягають, оскільки не передбачені приписами ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04 від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при подачі позову на суму 7 000 грн сплачено судовий збір в розмірі 908 грн, враховуючи розмір задоволених позовних вимог в сумі 619,08 грн, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на сплату судового збіру в розмірі 102,67 грн.

Керуючись ст.ст. 549 , 625, 1050 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 81, 82, 84, 141, 258, 264-265, 352, 354 ЦПК України суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат, 3% річних, штрафу та 7,5% щомісячно від суми позики (неповернутої частини позики) задовольнити частково.

Стягнути за договором позики від 30.03.2016 з ОСОБА_2 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 інфляційні втрати за період з 01.10.2020 до 01.04.2021 в розмірі 503,46 грн; 3% річних за період з 01.10.2020 до 12.04.2021 в розмірі 115,62 грн; всього грошові кошти в розмірі 619 (щістсот дев`ятнадцять) гривень 08 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з з ОСОБА_2 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 судові витрати на сплату судового збору в розмірі 102 (сто дві) гривні 08 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Дніпровського апеляційного суду через Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя П. О. Бурда