Ухвала

16 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 274/7514/20

провадження № 61-1415св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Виконавчий комітет Бердичівської міської ради, Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», яка підписана представником Закуренко Тетяною Миколаївною, на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 03 серпня 2021 року у складі судді Большакової Т. Б. та постанову Житомирського апеляційного суду від 29 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Коломієць О. С., Шевчук А. М, Талько О. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: виконавчий комітет Бердичівської міської ради, Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання недійсним свідоцтва про право власності.

Позов мотивований тим, що 02 червня 2006 року ОСОБА_2 звернулася до органу приватизації Бердичівського міськвиконкому із заявою про приватизацію квартири АДРЕСА_1 . У заяві також зазначено позивача і міститься його підпис.

На підставі розпорядження органу приватизації Бердичівської міської ради № 16836 видано свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Однак, звернувшись до реєстратора, позивач дізнався, що не може зареєструвати право власності на вищевказану квартиру, оскільки право власності на квартиру вже зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 05 червня 2006 року, виданого відповідно до розпорядження органу приватизації Бердичівської міської ради від 02 червня 2006 року.

Відтак, виконкомом Бердичівської міської ради видано два свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 від однієї дати під одним і тим же реєстраційним номером, одне з яких на одного власника - ОСОБА_2 , а в іншому - власниками зазначено ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив:

визнати недійсним з дати видачі та скасувати свідоцтво про право власності на житло від 05 червня 2006 року, видане на підставі розпорядження органу приватизації Бердичівської міської ради від 02 червня 2006 року за № 16836, в якому зазначена лише ОСОБА_2 ;

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 12 жовтня 2015 року, яке залишено без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 29 листопада 2021 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , виконавчого комітету Бердичівської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання права власності задоволено частково.

Визнано недійсним з дати видання та скасовано свідоцтво про право власності на житло від 05 червня 2006 року, видане відділом з надання житлово-комунальних послуг виконкому Бердичівської міської ради на підставі розпорядження органу приватизації виконавчого комітету Бердичівської міської ради від 02 червня 2006 року за № 16836 про належність ОСОБА_2 на праві власності квартири АДРЕСА_1 .

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В задоволенні позовних вимог до АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Суд першої інстанції суд зробив висновок, що свідоцтво про право власності на житло від 05 червня 2006 року, видане відділом з надання житлово-комунальних послуг виконавчого комітету Бердичівської міської ради на підставі розпорядження органу приватизації виконавчого комітету Бердичівської міської ради від 02 червня 2006 року за №16836 про належність лише ОСОБА_2 на праві власності квартири АДРЕСА_1 , видане з порушенням вимог статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» , оскільки у приватизацію не включено позивача, який мав таке право, а відтак позовна вимога про визнання такого свідоцтва незаконним та його скасування підлягає задоволенню, що, у свою чергу, свідчить про чинність свідоцтва від тієї ж дати та за тим самим номером про право власності на вказану квартиру ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , є ефективною та такою, що відновлює порушені права позивача щодо права власності на квартиру, а відтак вимога про визнання за ним права власності на 1/2 частину квартири є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Перебіг позовної давності з позовом для ОСОБА_1 розпочався 26 лютого 2007 року, з моменту досягнення ним повноліття. З позовом у даній справі ОСОБА_1 звернувся 10 листопада 2020 року, тобто з пропуском позовної давності. Водночас, представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» звернувся з заявою про застосування позовної давності, а позивач - із заявою клопотанням про поновлення позовної давності. Наведені обставини підтверджують наявність поважних причин пропуску ОСОБА_1 позовної давності для звернення до суду із цим позовом.

АТ КБ «ПриватБанк» не може бути відповідачем у цій справі, оскільки предметом позову є спір про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло, обов`язок виконання якого лежить на іншій особі. Таким чином, позивачем заявлено вимоги до неналежного відповідача - АТ КБ «ПриватБанк», тому вимоги в даній частині задоволенню не підлягають.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

У січні 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» подало касаційну скаргу за підписом представника Закуренко Т. М. , у якій просить скасувати рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 03 серпня 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 29 листопада 2021 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди безпідставно поновили позовну давність. Суди не звернули уваги на те, що перебіг позовної давності почав відліковуватися ще з 26 лютого 2007 року (тобто з моменту досягнення позивачем повноліття), і що позивач дізнався про порушення свого права як мінімум в 2010 році, коли звертався з іншим позовом до суду, а з даним позовом звернувся в 2015 році через досить значний час. Кримінальна справа, на яку посилався позивач як на поважну причину пропуску позовної давності, в якій позивач буцімто очікував встановлення факту підробки свідоцтва та захисту свого права, взагалі не стосувалась обставин щодо підробки чи причин видачі свідоцтва, яке просив позивач визнати недійсним, а сам позивач не подавав заяв про залучення його як потерпілого чи будь-яких цивільних позовів. На момент пред`явлення позову у 2015 році позовна давність вже сплинула та не могла перерватися, відповідно, сам факт подання такого позову не може вважатися достатньою підставою для поновлення позовної давності. Зазначені обставини у своїй сукупності свідчать про те, що позивач мав усі передбачені законом можливості для захисту своїх прав своєчасно та в передбачений законом строк та спосіб. Однак позивач пропустив позовну давність без поважних причин, а тому суди повинні були відмовити у задоволенні клопотання про поновлення позовної давності, застосувати частину четверту статті 267 ЦК України та відмовити в задоволенні позову з підстав пропуску позивачем позовної давності, задовольнивши клопотання банку.

Суди застосували норму права без врахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 186/599/17, від 24 квітня 2019 року у справі 569/8314/14-ц, від 16 грудня 2020 року у справі № 645/545/17, від 18 липня 2018 року у справі № 908/1846/17.

У червні 2022 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу за підписом представника Ясинецької Н. М., у якому просить касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишити без задоволення, рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 03 серпня 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 29 листопада 2021 року залишити без змін.

Відзив на касаційну скаргу мотивований тим, що доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди АТ КБ «ПриватБанк» з ухваленими у справі судовими рішеннями. Відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. АТ КБ «Приватбанк» не є належним відповідачем у справі, а отже не є в даному випадку стороною у спорі. Суди правомірно не задовольнили та не врахували подану АТ КБ «Приватбанк» заяву про застосування позовної давності. Позовна давність пропущена з поважних причин, а тому суд першої інстанції та суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку щодо її поновлення.

Ухвалою Верховного Суду від 09 лютого 2022 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Верховного Суду від 09 травня 2022 року поновлено АТ КБ «ПриватБанк» строк на касаційне оскарження рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 03 серпня 2021 року та постанови Житомирського апеляційного суду від 29 листопада 2021 року. Відкрито касаційне провадження у справі № 274/7514/20, витребувано справу з суду першої інстанції.

В ухвалі Верховного Суду від 09 лютого 2022 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 27 січня 2021 року у справі № 186/599/17, від 24 квітня 2019 року у справі № 569/8314/14-ц, від 16 грудня 2020 року у справі № 645/545/17, від 18 липня 2018 року у справі № 908/1846/17 та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).

У травні 2022 року матеріали цивільної справи № 274/7514/20 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 02 листопада 2022 року справу призначено до судового розгляду.

У пункті 5 частини першої статті 396 ЦПК України зазначено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Аналіз пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України свідчить, що якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилалася особа у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними, то касаційне провадження закривається.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначено, що «ураховуючи наведені висновки щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин) Велика Палата Верховного Суду вважає за потрібне конкретизувати:

Висновок про те, що така подібність означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу правовідносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин) (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16 (пункт 32), від 25 квітня 2018 року у справі № 925/3/17 (пункт 38), від 11 квітня 2018 року у справі № 910/12294/16 (пункт 16), від 16 травня 2018 року у справі № 910/24257/16 (пункт 40), у постановах Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 910/8956/15, від 6 вересня 2017 року у справі № 910/3040/16, від 13 вересня 2017 року у справі № 923/682/16 тощо);

Висновок про те, що під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, за змістом яких тотожними, аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц, від 16 травня 2018 року у справі № 760/21151/15-ц, від 29 травня 2018 року у справах № 305/1180/15-ц і № 369/238/15-ц (реєстровий номер 74842779), від 6 червня 2018 року у справах № 308/6914/16-ц, № 569/1651/16-ц та № 372/1387/13-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 648/2419/13-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11, від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц тощо).

Конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими».

У справі № 487/10132/14-ц, на яку посилається АТ КБ «ПриватБанк» у касаційній скарзі, Миколаївська міжрайонна прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави звернулась з позовом до Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання незаконним і скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки.

Відповідачі Миколаївська міська рада, ОСОБА_1 і ОСОБА_3 заперечуючи проти позову, заявили про застосування позовної давності.

У справі № № 186/599/17, на яку посилається АТ КБ «ПриватБанк» у касаційній скарзі,керівник Павлоградської місцевої прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Міністерства енергетики та вугільної промисловості України звернувся з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, треті особи: ліквідатор Державного відкритого акціонерного товариства «Першотравенське шахтобудівельне управління № 4» Дочірнього підприємства Державної холдингової компанії «Дніпрошахтобуд» Гулєнков Р. М., ОСОБА_3 , про витребування майна з чужого незаконного володіння.

12 лютого 2019 року відповідач ОСОБА_3 подав заяву, в якій зазначив про те, що звернення прокуратури з цим позовом є безпідставним враховуючи сплив позовної давності, також безпідставним є і задоволення касаційної скарги, оскільки набуття ним права власності на спірне нерухоме майно, як і його відчуження було здійснено на законних підставах.

У справі № 569/8314/14-ц, на яку посилається АТ КБ «ПриватБанк» у касаційній скарзі,Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк звернулось з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

У червні 2015 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про застосування позовної давності.

У справі № 645/545/17, на яку посилається АТ КБ «ПриватБанк» у касаційній скарзі, ХППО ВП «Федерація профспілок авіапрацівників радіолокації, радіонавігації і зв`язку України» звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1, ДП «Украерорух» про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії. При розгляді справи колегія суддів зазначила, що позов подано до директора Харківського регіонального структурного підрозділу ДП «Украеррух» ОСОБА_1, який є посадовою особою та керівником Харківського регіонального структурного підрозділу А, тобто не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, що є підставою для відмови в позові.

У справі № 908/1846/17, на яку посилається АТ КБ «ПриватБанк» у касаційній скарзі, ОСОБА_1 звернувся з позовом до ПАТ «ДТЕК Дніпроенерго» про стягнення заборгованості по нарахованим та несплаченим дивідендам за 1999 - 2000 роки.

Відповідач ПАТ «ДТЕК Дніпроенерго» подало заяву про застосування позовної давності.

У справі, що переглядається,

Заявлено позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право власності;

спірні правовідносини виникли між ОСОБА_1 , з одного боку, та ОСОБА_2 та Виконавчим комітетом Бердичівської міської ради, з іншого боку;

суди першої та апеляційної інстанцій зробили висновок, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у цій справі;

у березні 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з клопотанням про застосування наслідків спливу позовної давності;

відповідачі ОСОБА_2 , Виконавчий комітет Бердичівської міської ради заяву про застосування позовної давності до суду не подавали.

Таким чином, висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 27 січня 2021 року у справі № 186/599/17, від 24 квітня 2019 року у справі № 569/8314/14-ц, від 16 грудня 2020 року у справі № 645/545/17, від 18 липня 2018 року у справі № 908/1846/17, на які посилається АТ КБ «ПриватБанк» у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин в справі, що переглядається.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

У касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що під час судового розгляду суди не дослідили докази про те, що позивачу було відомо про порушення його прав щонайменше з 2010 року.

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

З урахуванням того, що після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України Верховним Судом встановлено, що висновки щодо застосування норми права, які викладені у постановах Верховного Суду, на які посилалася особа у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними, то суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме - застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 27 січня 2021 року у справі № 186/599/17, від 24 квітня 2019 року у справі № 569/8314/14-ц, від 16 грудня 2020 року у справі № 645/545/17, від 18 липня 2018 року у справі № 908/1846/17. Оскільки суд касаційної інстанції зробив висновок про закриття касаційного провадження з підстав, передбаченою пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, то відсутні підстави для висновку про те, що суд не дослідив зібрані у справі докази згідно пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 260, 389, 396, 400 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження у справі № 274/7514/20 за касаційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», яка підписана представником Закуренко Тетяною Миколаївною, на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 03 серпня 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 29 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Виконавчого комітету Бердичівської міської ради, Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним свідоцтва про право власності.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук