КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА
Справа № 488/1953/21
Провадження № 2/488/305/22 р.
Іменем України
28.07.2022 року м. Миколаїв
Корабельний районний суд м. Миколаєва у складі:
головуючої по справі судді Селіщевої Л.І.,
при секретарі судового засідання - Варакута Є.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів,-
встановив:
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, в обґрунтування якого вказала, що у період з 15.01.2011 року по 05.03.2013 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, і від цього шлюбу вони мають спільного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 19.04.2013 р. з відповідача на користь позивачки стягнуті аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , у розмірі 1/6 частини усіх його видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 25.03.2013 р. і до повноліття дитини, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
За вказаним судовим рішенням був виданий відповідний виконавчий лист, за яким було відкрито виконавче провадження № 47003482, яке наразі перебуває на виконанні Центрального ВДВС у м. Миколаєві ПМУМЮ (м. Одеса).
Позивачка також зазначає, що відповідач ухиляється від виконання обов`язку зі сплати аліментів на дитину, внаслідок чого станом на квітень 2021 року він має заборгованість по аліментам на суму 32 865 грн.
Посилаючись на викладене, позивачка просила стягнути з відповідача на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з жовтня 2019 року по квітень 2021 року, у розмірі 32 865 грн.
У судове засідання позивач не з`явилася, про дату судового засідання була повідомлена належним чином.
Відповідач у судове засідання не з`явився, його представник подав відзив, у якому заперечував проти позову та просив відмовити у його задоволенні. Відзив мотивований тим, що у період з березня 2013 року по вересень 2019 року відповідач вчасно сплачував аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , у розмірі 1/6 частини свого заробітку (доходу), і крім цього, часто зустрічався з сином, купував для дитини одяг та подарунки. Проте у вересні 2019 року матеріальні та сімейні обставини відповідача змінилися, у нього народилась інша дитина, виникли проблеми з працевлаштуванням та з житлом, через що він не зміг вчасно сплачувати аліменти. За домовленістю з позивачкою, він почав сплачувати аліменти виходячи з наявних можливостей, а вона написала заяву про відсутність претензій до нього. Крім цього, відповідач звернувся до Корабельного районного суду м. Миколаєва із позовом про зменшення розміру аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , з 1/6 до 1/8 частини його заробітку (доходу), і до Центрального районного суду м. Миколаєва із позовом про зменшення розміру аліментів на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також відповідач є батьком неповнолітніх ОСОБА_2 , 2017 р.н. та ОСОБА_6 , 2019 р.н., які знаходяться на його утриманні та вихованні і проживають однією сім`єю. Представник відповідача посилалась також і на неправильний розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, та відсутність вини відповідача у виникненні заборгованості з аліментів.
Суд, ознайомившись із доводами сторін та дослідивши надані сторонами письмові докази, прийшов до наступного висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Стаття 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Судовим розглядом встановлено, що сторони по даній справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.01.2011 року. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 20.02.2013 року даний шлюб був розірваний.
Від шлюбу сторони мають спільного сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на утримання якого заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 19.04.2013 р. з відповідача на користь позивачки були стягнуті аліменти у розмірі 1/6 частини усіх його видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 25.03.2013 р. і до повноліття дитини, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Із матеріалів справи вбачається, що на виконанні Центрального ВДВС у м. Миколаєві перебуває виконавче провадження № 47003482 з примусового виконання виконавчого листа № 2/488/1346/2013, виданого 27.05.2013 р. Корабельним районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частини від усіх його видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 25.03.2013 р. і до повноліття дитини, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідно до частини другої статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
При цьому обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку.
Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.
Згідно із частиною четвертою статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України).
У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій сумі, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця.
Тобто в разі несплати аліментів у поточному місяці з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, яка тягне відповідальність у вигляді неустойки.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України неустойка (пеня) - це вид забезпечення виконання зобов`язання, і її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання та стимулювати боржника до належної поведінки.
Відповідно до ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження", максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження".
Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується розмір несплачених аліментів за кожний місяць та кількість днів прострочення за кожним платежем окремо.
Аліменти нараховуються щомісячно, тому строк виконання цього обов`язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною.
Законодавець встановив розмір пені - 1 % за кожен день прострочення та період, за який нараховується пеня - за кожен день, починаючи з наступного, в який мала бути здійснена сплата аліментів за відповідний місяць, але таке зобов`язання не було виконане, до дня, в який проведена сплата заборгованості, чи до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені.
Таке правило застосовується в разі прострочення виконання зобов`язання зі сплати аліментів за місяць, у який вони мали бути сплачені.
Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, в якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості), та помножити та один відсоток.
Тобто формула така: заборгованість за місяць х кількість днів прострочення х 1 %. За цим правилом обчислюється пеня за кожним простроченим місячним платежем.
Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обчисленої за кожним місячним (періодичним) платежем.
Якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені - 1 %.
Перебіг строку прострочення починається з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості.
У разі якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1 %.
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18).
Відповідно до частини четвертої ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Положеннями ст. 196 СК України визначена презумпція вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати, що в свою чергу є підставою для застосування відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України.
Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника.
Виходячи зі змісту ст. 196 СК України, суд робить висновок, що на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин.
Таким чином, виходячи зі змісту ст. 196 СК України, суд відповідно до вимог ст.214 ЦПК України повинен встановити факт заборгованості за аліментами й наявність чи відсутність вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, у її виникненні, та залежно від цього вирішити питання про наявність чи відсутність у одержувача аліментів права на стягнення неустойки. При цьому право одержувача аліментів на стягнення неустойки, передбачене ст. 196 СК України, не пов`язується з дотриманням державним виконавцем вимог Закону України «Про виконавче провадження».
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Аналізуючи докази, надані представником відповідача, суд робить висновок, що вони не доводять відсутність вини відповідача у виникненні заборгованості зі сплати аліментів, тому суд вважає, що наявні підстави для стягнення з відповідача неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.
Так, із розрахунку пені, який позивачка виклала у своїй позовній заяві вбачається, що вона розраховує неустойку за період з жовтня 2019 року по квітень 2021 року у розмірі 87 297,95 грн., проте з урахуванням обмежень, встановлених ч. 1 ст. 196 СК України, просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 32 865 грн., тобто в межах розміру заборгованості по аліментам.
Заперечуючи проти цього розрахунку, відповідач та його представник не надали іншого розрахунку, який би спростовував розрахунок позивачки.
Щодо посилання представника відповідача у відзиві на заяву позивачки від 26.09.2019 р. на ім`я начальника Центрального ВДВС м. Миколаїв щодо відсутності претензій до відповідача по сплаті аліментів, то суд знаходить такі доводи безпідставними, оскільки ця заява не містить конкретної інформації щодо сум аліментів, періодів їх сплати, тощо. Тому суд не приймає таку заяву до уваги і вважає її такою, що не має правового значення по суті даної справи.
Щодо посилань представника відповідача на безпідставне зарахування до заборгованості по аліментам періодів за жовтень 2019 р., листопад 2019 р., січень 2020 р., лютий 2020 р., та травень 2020 р., то суд вважає необхідним зазначити, що згідно матеріалів справи, відповідач у ці місяці дійсно сплачував аліменти, проте у менших сумах, ніж було нараховано державним виконавцем. Зокрема, у грудні 2019 р. взагалі не було сплачено аліментів, а у січні 2020 р. ним було сплачено лише 500 грн. (при нарахованих 828 грн.), і в лютому було сплачено 800 грн. (при нарахованих 828 грн.), потім у березні-квітні 2020 р. аліменти взагалі не сплачувалися, в травні було сплачено 1 000 грн. (при нарахованих 828 грн.)., і більше аліменти не сплачувалися.
Та обставина, що відповідач сплатив заборгованість по аліментам у сумі 28 146 грн., на думку суду, також не бути підставою для звільнення відповідача від сплати неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, оскільки згідно наявної у справі квитанції № 0.0.220.1423699.1 від 19.07.2021 р., відповідач зробив це вже після звернення позивачки до суду із даним позовом, тому це не впливає на розмір неустойки, розрахованої до часу фактичного погашення заборгованості.
З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, оскільки ним не доведено відсутність його вини у виникненні заборгованості.
Разом із цим, ч. 2 ст. 196 СК України визначає, що розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.
Судовим розглядом встановлено і таке підтверджено письмовими доказами, наданими до відзиву відповідача, що він є батьком ще трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яких він також в силу закону зобовязаний утримувати.
За рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 19.12.2011 р. відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання неповнолітнього ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/5 частини від усіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 23.03.2011 року і до досягнення дитиною повноліття.
Відповідно до записів у трудовій книжці відповідача, він звільнений з роботи у липні 2020 р., і з того часу офіційно не працевлаштований.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених статтею 197 СК України умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості.
Цивільний кодекс України визначає дві умови, за яких суд може зменшити розмір неустойки:
1) розмір неустойки значно перевищує розмір збитків;
2) наявність обставин, що мають істотне значення.
При цьому визначення, які саме обставини мають істотне значення Цивільним кодексом України не надається, проте якщо застосовувати системний аналіз статей Цивільного та Господарського кодексів України, то іншими обставинами, які мають істотне значення, можна визначити:
1) ступінь виконання зобов`язання боржником;
2) майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні;
3) інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
Беручи до уваги викладене, наявність у відповідача на утриманні ще трьох неповнолітніх дітей, відсутність стабільного заробітку, а також погашення ним заборгованості зі сплати аліментів після подачі даного позову, суд вважає можливим зменшити розмір пені до 5 000 грн. На думку суду, саме такий розмір пені є справедливим, доцільним та достатнім для майнової відповідальності відповідача. Суд також виходить із реальної матеріальної можливості відповідача виконати рішення суду.
На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача в прибуток держави належить стягнути судовий збір пропорційно до задоволених вимог.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 258-259, 264-265, 268, 280-283, 354 ЦПК України, суд,-
Вирішив:
Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі - 5 000 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 в прибуток держави судовий збір у розмірі 149 грн.
Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення. У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне найменування сторін:
Позивач ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .
Суддя Л.І. Селіщева