Справа № 165/1985/19 Головуючий у 1 інстанції: Ференс-Піжук О. Р.
Провадження № 22-ц/802/1000/22 Категорія: 76 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Киці С. І.,

суддів Данилюк В.А., Шевчук Л. Я.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Міністерства енергетики України до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Державне підприємство "Шахта №1 "Нововолинська" про стягнення матеріальної шкоди, за апеляційною скаргою позивача Міністерства енергетики України на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 14 вересня 2022 року та апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на ухвалу Нововолинського міського суду Волинської області від 18 жовтня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивач Міністерство енергетики та вугільної промисловості України (нині Міністерство енергетики України) звернувся 31 липня 2019 року Нововолинський міський суд Волинської області з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди в порядку ч.4 ст.136 КЗпП України. Позов обґрунтований тим, що ДП «Шахта №1 «Нововолинська» є державним підприємством, що належить до сфери управління Міністерства енергетики України. Наказом Міністерства енергетики України від 11 квітня 2016 року №61-к/к тимчасове виконання обов`язків директора ДП «Шахта №1 «Нововолинська» з 11 квітня 2016 року покладено на ОСОБА_1 на період до призначення керівника ДП «Шахта №1 «Нововолинська». Наказом Міністерства енергетики України від 11 жовтня 2017 року №79-к/к ОСОБА_1 з 12 жовтня 2017 року увільнено від тимчасового виконання обов`язків директора ДП «Шахта №1 «Нововолинська» та повернуто до виконання попередніх обов`язків на посаді головного інженера цього підприємства. Постановою Волинського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року у справі №156/270/18 позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано пп.2 п.4 наказу №128/к від 31 жовтня 2016 року по ДП «Шахта №1 «Нововолинська» про звільнення ОСОБА_2 незаконним. Зобов`язано ДП «Шахта №1 «Нововолинська» внести запис у трудову книжку ОСОБА_2 відповідно до п.2 наказу №117 від 05 жовтня 2016 року щодо увільнення ОСОБА_2 у зв`язку з призовом на військову службу за контрактом зі збереженням місця роботи та середнього заробітку. Стягнуто з ДП «Шахта №1 «Нововолинська» в користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за один рік за період з 01 листопада 2016 року по 01 листопада 2017 року в розмірі 69 599,79 грн, Стягнуто з ДП «Шахта №1 «Нововолинська» в користь держави судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 3 836,19 грн та в користь ОСОБА_2 1 448,81 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постановою встановлено, що ДП «Шахта №1 «Нововолинська» при видачі наказу про звільнення з роботи на підставі п.3 ст.36 КЗпП України порушені права ОСОБА_2 щодо збереження за ним місця роботи і середнього заробітку на час проходження військової служби за контрактом. Встановлено винність службової особи ОСОБА_1 у незаконному звільненні працівника ОСОБА_2

ДП «Шахта №1 «Нововолинська» 04 лютого 2019 року прийнято наказ №12-к, згідно якого пп. 2 п.4 наказу №128/к від 31 жовтня 2016 року про звільнення ОСОБА_2 відмінено та увільнено останнього 26 вересня 2016 року від виконання обов`язків електрослюсаря підземного 3 розряду ДШТ. Платіжними дорученнями від 07 червня 2019 року №131 виплачено ОСОБА_2 середній заробіток в сумі 45 924,18 грн, №132 перераховано військовий збір в сумі 855,73 грн, №133 перераховано ПДФО 10 268,76 грн, №134 перераховано ЄСВ в сумі 12 511,12 грн, а всього 69 599,79 грн.

На підставі п.8 ч.1 ст.134, ч.4 ст.136 КЗпП України позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ДП «Шахта №1 «Нововолинська» на відшкодування спричиненої матеріальної шкоди у вигляді виплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_2 , спричиненого незаконним звільненням, та понесених судових витрат в сумі 74 884,79 грн; судовий збір у розмірі 1 921 грн.

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 14 вересня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Представником відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_3 15 вересня 2022 року подано заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій останній просив ухвалити додаткове рішення у цій справі та стягнути з позивача Міністерства енергетики України та користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу адвоката в сумі 16 000 грн.

Ухвалою Нововолинського міського суду Волинської області від 18 жовтня 2022 року в задоволенні заяви адвоката Чернявського Р.І. про прийняття додаткового рішення щодо стягнення судових витрат з надання правничої допомоги відмовлено та заяву залишено без розгляду.

Позивачем Міністерством енергетики України 14 жовтня 2022 року подано апеляційну скаргу на рішення суду від 14 вересня 2022 року у цій справі. Вважає його незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене при неповному з`ясуванні судом всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, при неправильному застосуванні норм матеріального та процесуального права. Враховуючи докази, які містяться в матеріалах справи, а також норми законодавства, які регулюють такий вид правовідносин, обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної ДП «Шахта №1 «Нововолинська» у зв`язку з виплатою незаконно звільненому працівнику під час вимушеного прогулу, в сумі 69 599,79 грн покладається саме на ОСОБА_1 , який перебував на посаді т.в.о. директора державного підприємства ДП «Шахта №1 «Нововолинська» на час виникнення спірних правовідносин. Постановою суду встановлено винність відповідача, який є службовою особою, у незаконному звільненні працівника ОСОБА_2 . Чинне законодавство не містить додаткових підстав для відшкодування майнової шкоди з винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення працівника здійснено з порушенням вимог закону або затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на ухвалу Нововолинського міського суду Волинської області від 18 жовтня 2022 року. Вважає її незаконною, упередженою та такою, що підлягає скасуванню у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин справи. Просив скасувати вищевказану ухвалу та ухвалити нове судове рішення по даній справі, яким стягнути з позивача Міністерства енергетики України на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу адвоката в сумі 16 000 грн.

Від позивача Міністерства енергетики України на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача на ухвалу суду від 18 жовтня 2022 року. Вказує, що представником відповідача під час судових дебатів не було подано та не зазначено про відповідну заяву щодо розміру судових витрат в порядку, визначеному ч.8 ст. 141 ЦПК України. Вважає необґрунтованими витрати відповідача на професійну правничу допомогу. Сума витрат не відповідає їх реальності, їх розмір не відповідає критерію розумності. Заявлений розмір витрат не є співмірним зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), із реальним часом витраченим адвокатом та із обсягом наданих адвокатом послуг (виконаних робіт). Транспортні витрати є завищеними, оскільки судові засідання в більшості проводились за участю представника в режимі відеоконференції за його клопотанням, які містяться в матеріалах справи. Представником відповідача не було подано попереднього розрахунку як це передбачено ч.3 ст.134 ЦПК України. Ухвала Нововолинського міського суду Волинської області від 18 жовтня 2022 року у цій справі є законною та такою, що прийнята з дотриманням вимог цивільного законодавства. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 на ухвалу суду першої інстанції від 18 жовтня 2022 року у повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційний суд розглянув справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Положеннями ч.3 ст.369 ЦПК України передбачено, що з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій вказаної статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Як передбачено ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши наявні матеріали справи, вивчивши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а апеляційну скаргу відповідача необхідно задовольнити частково з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_1 у період з 11 квітня 2016 року по 12 жовтня 2017 року тимчасово виконував обов`язки директора ДП «Шахта №1 «Нововолинська», що підтверджується наказами № 61-к/к від 11 квітня 2016 року та № 79-к/к від 11 жовтня 2017 року.

ОСОБА_2 з 2015 року працював електрослюсарем підземним четвертого розряду на ДП «Шахта № 1 «Нововолинська». Відповідно до повістки Іваничівського військового комісаріату ОСОБА_2 повинен був прибути 12 вересня 2016 року на навчальні збори у Збройні сили України. ОСОБА_2 12 вересня 2016 року подав заяву про надання йому додаткової оплачуваної відпустки, як учаснику бойових дій. Під час перебування позивача у додатковій оплачуваній відпустці за основним місцем роботи, 26 вересня 2016 року між ОСОБА_2 та Міністерством оборони України в особі військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 укладено контракт про проходження громадянином України військової служби у Збройних силах України, в якому вказано, що позивач добровільно бере на себе зобов`язання проходження військової служби у Збройних силах України протягом строку контракту на умовах, що визначені даним документом.

Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 26 вересня 2016 року №256 старшого солдата ОСОБА_2 , прийнятого на військову службу за контрактом і призначеного на посаду водія відділення забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_2 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 », з 26 вересня 2016 року зараховано до списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_4 та на всі види забезпечення.

Наказом ДП «Шахта № 1 «Нововолинська» від 05 жовтня 2016 року №117 електрослюсаря підземного третього розряду ОСОБА_2 увільнено з 26 вересня 2016 року у зв`язку з призовом на строкову військову службу під час мобілізації на особливий період за контрактом зі збереженням місця роботи і середнього заробітку на період з 26 вересня 2016 року терміном на шість місяців.

30 жовтня 2016 року ОСОБА_2 подав заяву про звільнення його з роботи на підставі п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України у зв`язку із вступом на військову службу. На підставі вказаної заяви в.о. директора ОСОБА_1 видано наказ №128/к від 31 жовтня 2016 року про звільнення ОСОБА_4 , пп.2 п.4 якого, у подальшому, визнано судом незаконним і зобов`язано ДП «Шахта №1 «Нововолинська» внести запис у трудову книжку ОСОБА_2 відповідно до п.2 діючого наказу відповідача №117 від 05 жовтня 2016 року щодо увільнення ОСОБА_2 в зв`язку із призовом на військову службу за контрактом зі збереженням місця роботи та середнього заробітку.

ОСОБА_2 укладав нові контракти про добровільне проходження військової служби у Збройних силах України, а саме: з 26 вересня 2016 року по 26 березня 2017 року; з 26 березня по 26 вересня 2017 року; з 26 вересня 2017 року по 26 березня 2018 року; з 26 березня по 26 вересня 2018 року.

Постановою Волинського апеляційного суду від 01 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Шахта №1 «Нововолинська» про визнання пункту наказу нечинним, визнання формулювання причин звільнення невірним та зобов`язання винеси запис у трудову книжку визнано підпункт 2 пункту 4 наказу № 128/к від 31 жовтня 2016 року по Державному підприємству «Шахта №1 «Нововолинська» про звільнення ОСОБА_2 незаконним. Зобов`язано відповідача внести запис у трудову книжку позивача відповідно до п.2 наказу №117 від 05 жовтня 2016 року щодо увільнення ОСОБА_2 у зв`язку з призовом на військову службу за контрактом зі збереженням місця роботи та середнього заробітку. Стягнуто з відповідача Державного підприємства «Шахта №1 «Нововолинська» в користь позивача ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за один рік за період з 01 листопада 2016 року по 01 листопада 2017 року в розмірі 69 599,79 грн.

Як встановлено з листа ДП «Шахта №1 «Нововолинська» №477/09 від 18 червня 2019 року, Державне підприємство «Шахта №1 «Нововолинська» перерахувало кошти на виконання постанови Волинського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року у справі №156/270/18 в сумі 69599,79 грн, що підтверджується платіжними дорученнями від 07 червня 2019 року: №131 виплачено ОСОБА_2 середній заробіток в сумі 45924,18 грн, № 132 перераховано військовий збір в сумі 855,73 грн, №133 перераховано ПДФО в сумі 10268,76 грн та №134 перераховано ЄСВ в сумі 12551,12 грн.

Згідно п.8 ч.1 ст.134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа є винною в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.

Відповідно до ст.237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. При цьому згідно п.8 ст. 134 КЗпП України службові особи, за наказом чи розпорядженням яких працівника незаконно звільнено чи переведено на іншу роботу, є суб`єктами повної матеріальної відповідальності.

Пленум Верховного Суду України у п.33 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснив, що при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію п.8 ч.1 ст.134 та нової редакції ст.237 КЗпП України (з 11 квітня 1992 року), настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше.

Згідно з пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 02 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 частини першої статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі; відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.

Постановою Волинського апеляційного суду наказ про звільнення ОСОБА_2 не скасовано, ОСОБА_2 не було поновлено на роботі. Середній заробіток, який стягнено апеляційним судом постановою від 12 грудня 2018 року відповідно до законодавства є середнім заробітком який виплачується за час проходження ОСОБА_2 військової служби за контрактом на особливий період. Вимушеного прогулу не відбулося, оскільки судом не стягувалися кошти на підставі ст. 235 КЗпП України.

Апеляційним судом у постанові встановлено, що відповідачем при видачі наказу про звільнення з роботи на підставі п.3 ст.36 КЗпП України порушені права позивача ОСОБА_2 щодо збереження за ним місця роботи і середнього заробітку на час проходження військової служби за контрактом, які підлягають захисту відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України.

Частина 3 ст.119 КЗпП України (в редакції, чинній на момент укладання контракту) передбачала, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

З 01 січня 2016 року Законом України від 24 грудня 2015 року №911 "Про внесення змін до законодавчих актів України» ст. 119 КЗпП України викладено в новій редакції, зокрема, відбулась зміна фінансування середнього заробітку, який зберігати, а отже нараховувати і виплачувати мають роботодавці, тобто було видалено норму, яка передбачала компенсацію середнього заробітку мобілізованим працівникам із Державного бюджету України.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що працівник ОСОБА_2 не перебував у вимушеному прогулі з вини роботодавця. Внесення запису у трудову книжку ОСОБА_5 відповідно до п.2 діючого наказу відповідача №117 від 05 жовтня 2016 року щодо увільнення ОСОБА_2 у зв`язку із призовом на військову службу за контрактом зі збереженням місця роботи та середнього заробітку, не є тотожним поновленню особи на роботі, а стягнення середнього заробітку за один рік за період з 01 листопада 2016 року по 01 листопада 2017 року в розмірі 69 599,79 грн не можна розцінити як каральну санкцію, застосованою до роботодавця, оскільки це збережений за ОСОБА_2 належний йому, як мобілізованому за контрактом, середній заробіток, що зберігався на час проходження служби за контрактом.

Такої підстави щодо покладення на службову особу обов`язку покрити шкоду як вина службової особи у невиплаті середнього заробітку працівнику, який зберігається за ним на період військової служби, п.8 ч.1 ст.134 КЗпП України не містить.

Колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 жовтня 2022 року відмовлено та залишено без розгляду заяву представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Чернявського Р.І. про ухвалення додаткового рішення. Судове рішення мотивоване тим, що представником відповідача порушено процедуру подання попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які відповідач поніс і очікував понести у зв`язку з розглядом справи. Крім того, представником не надано доказів про направлення заяви сторонам у справі.

Відповідно до вимог ч.1 ст.134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

З матеріалів справи встановлено, що першою заявою відповідача по суті спору є відзив на позовну заяву, що надійшов до суду першої інстанції 23 жовтня 2019 року. До відзиву приєднано копії ордеру на надання правничої допомоги та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю адвоката Чернявського Р.І., однак попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які очікує понести відповідач, відсутній, як і зазначення чи поніс, чи очікує понести судові витрати відповідач.

Заява представника відповідача ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення у цій справі подана 15 вересня 2022 року, а саме після ухвалення рішення по суті спору. При цьому, як зазначено судом першої інстанції, до завершення судових дебатів ні відповідачем, ані його представником не заявлено про розмір витрат, пов`язаних з розглядом цієї справи, які він очікує понести.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За ч.2 ст.134 ЦПК України, у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

В обґрунтування апеляційної скарги на вищевказану ухвалу суду представник відповідача посилався на висновки Верховного Суду про те, що у разі неподання попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат, що викладено у постановах від 12 грудня 2019 року у справі №922/1897/18, від 24 грудня 2019 у справі №909/359/19, від 13 лютого 2020 року у справі №911/2686/18, від 19 лютого 2020 року у справі №910/16223/18, від 21 травня 2020 року у справі №922/2167/19, від 10 грудня 2020 року у справі №922/3812/19.

Такі заперечення представника відповідача заслуговують на увагу, однак суд вирішує питання про стягнення судових витрат, пов`язаних з розглядом справи у випадку, коли сторона до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (якщо до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву) подала відповідні докази.

Відтак судом першої інстанції правильно зауважено, що відповідачем чи його представником до завершення судових дебатів не було зроблено ні усної, ані письмової заяви про надання доказів на підтвердження понесених відповідачем судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення судом рішення в порядку, визначеному п.2 ч.8 ст.141 ЦПК України, а тому у суду не було правових підстав для задоволення заяви представника відповідача.

Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Зазначені положення застосовуються і до розгляду справ в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи.

За ст.246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому ст.270 цього Кодексу.

Отже, для відшкодування витрат на професійну правову допомогу, учасник справи зобов`язаний надати суду докази понесення таких витрат до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву та подала попередній розрахунок таких витрат.

Водночас суд, вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, зобов`язаний врахувати подані стороною у строк, визначений ч.8 ст.141 ЦПК України, докази, надати їм належну оцінку і лише після цього прийняти відповідне судове рішення з цього питання.

Указані висновки узгоджуються із позицією Великої Палати Верховного Суду щодо порядку стягнення витрат на правову допомогу, викладеною у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15.

Приймаючи до уваги викладене, заява представника відповідача про ухвалення додаткового рішення з поданням відповідних доказів понесення судових витрат подана з порушенням процедури, встановленої ч.8 ст.1431 ЦПК України, а тому підлягає відмові на підставі ч.2 с.134, ст.270 ЦПК України.

Зі змісту ст.270 ЦПК України встановлено, що суд, за результатами розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення, ухвалює додаткове рішення або постановляє ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення. Залишенню без розгляду така заява не підлягає.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За ч.ч.1, 3 ст.412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково із ухваленням нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Тому ухвалу суду від 18 жовтня 2022 року необхідно скасувати, ав задоволенні заяви адвоката Чернявського Р.І. про прийняття додаткового рішення щодо стягнення судових витрат з надання правничої допомоги відмовити.

Керуючись статтями 368, 369, 374, 375, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні апеляційної скарги позивача Міністерства енергетики України відмовити.

Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 14 вересня 2022 року у цій справі залишити без змін.

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Нововолинського міського суду Волинської області від 18 жовтня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні заяви адвоката Чернявського Руслана Івановича про прийняття додаткового рішення щодо стягнення судових витрат з надання правничої допомоги відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 14 грудня 2022 року.

Головуючий

Судді