Постанова

Іменем України

26 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 500/4415/19-ц

провадження № 61-1974св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України»,

третя особа - Первинна профспілкова організація ізмаїльського порту,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 03 вересня 2020 року у складі судді Грубіян Л. І.

та постанову Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року

у складі колегії суддів: Вадовської Л. М., Колеснікова Г. Я.,

Сєвєрової Є. С.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом

до державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі - ДП «»Адміністрація морських портів») в особі Ізмаїльської філії ДП «Адміністрація морських портів України, третя особа - Первинна профспілкова організація Ізмаїльського порту, про поновлення

на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позовну заяву мотивовано тим, що наказом від 15 травня 2019 року

№ 85-ос її звільнено з посади контролера на контрольно-пропускному пункті загону охорони морського порту служби морської безпеки Ізмаїльської філії ДП «Адміністрація морських портів України»

за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України за скороченням чисельності та штату.

Позивач вважала, що її звільнення є незаконним, оскільки проводилось без згоди профспілкового комітету.

Зазначала, що від запропонованих їх відповідачем посад відмовилась, оскільки, як вона вважала, такі були нерівноцінними.

Ураховуючи викладене та уточнення позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд:

поновити її на роботі на посаді контролера контрольно-пропускного пункту загону охорони морського порту служби морської безпеки Ізмаїльської філії ДП «Адміністрація морських портів України»;

стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі

204 617,48 грн, а також витрати на правову допомогу - 5 000,00 грн;

допустити негайне виконання рішення в частині поновлення

її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один календарний місяць у розмірі 26 020,72 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області

від 03 вересня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на підприємстві відбулось скорочення штату контролерів на контрольно-пропускному пункті, з посади яких звільнено позивача.

Разом із цим, суд першої інстанції вважав, що з підстав відсутності

у рішенні Первинної профспілкової організації Ізмаїльського порту належного правового обґрунтування відмови у наданні згоди

на звільнення ОСОБА_1 відповідач мав право звільнити цього працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним, оскільки були дотримані

й інші передбачені законодавством вимоги для звільнення.

ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів незаконності її звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від позовних вимог про поновлення на роботі.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 03 вересня 2020 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормою права, яка підлягає застосуванню, законно та обґрунтовано дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з підстав відсутності у рішенні профспілкового органу Ізмаїльського порту належного правового обґрунтування відмови у наданні згоди

на звільнення ОСОБА_1 , а відповідач мав право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним, оскільки були дотримані

й інші передбачені законодавством вимоги для звільнення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2022 року до Верховного Суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій й передати справу

на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними, необґрунтованими

й такими, що ухвалені з неправильним застосуванням норм чинного законодавства.

На думку представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач належним чином виконав вимоги законодавства і повідомив позивача про наявні вакантні посади на час звільнення.

Суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки тому,

що представник позивача був змушений звернутися з адвокатськими запитами щодо надання інформації про вакантні посади на час звільнення до Одеського, Херсонського, Миколаївського та інших центрів зайнятості, які підтвердили станом на 15 травня 2019 року наявність вакантних посад на підприємстві.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 вважає, що відповідач

не виконав вимоги щодо працевлаштування працівника, покладені

на нього частиною другою статті 40 та частиною третьою

статті 49-2 КЗпП України.

Підставою касаційного оскарження судових рішень представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 зазначив неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, порушення норм процесуального права, зокрема: суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року

у справі № 166/1262/17, від 22 травня 2019 року у справі

№ 753/3889/17, від 07 серпня 2019 року у справі № 442/61/16

та від 31 жовтня 2019 року у справі № 200/1562/18.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 13 травня 2022 року поновлено

ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 03 вересня 2020 року

та постанови Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року. Відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали цивільної справи № 500/4415/19-ц із Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області.

У травні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 20 жовтня 2022 року справу призначено

до розгляду.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У червні 2022 року до Верховного Суду надійшов відзив Ізмаїльської філії ДП «Адміністрація морських портів України» на касаційну скаргу, обґрунтовуючи його тим, що доводи касаційної скарги ОСОБА_1

є безпідставними та необґрунтованими, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними, вмотивованими та ухвалені

з дотриманням норм матеріального і процесуального права на підставі повного, об`єктивного і всебічного з`ясування судом обставин справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Наказом від 11 жовтня 2017 року № 298 на ДП «Адміністрація морських портів України» з метою удосконалення процесу надання охоронних послуг по охороні морських портів створено робочу групу, до складу якої увійшов представник Ізмаїльської філії.

24 жовтня 2017 року начальник адміністрації Ізмаїльського морського порту направив заступнику голови ДП «Адміністрація морських портів України» з морської та внутрішньої безпеки лист, в якому зазначив,

що за результатами проведеного дослідження розрахунки свідчать про економічну доцільність залучення сторонніх охоронних організацій

з вартістю послуг в межах вказаного тарифу.

Упродовж часу роботи робочої групи ДП «Адміністрація морських портів України» прийнято висновок, який затверджено головою робочої групи 02 листопада 2017 року та погоджено виконуючим обов`язки голови ДП «Адміністрація морських портів України», на підставі чого винесено окреме доручення від 04 грудня 2017 року № 69 у частині опрацювання питань та заходів щодо оптимізації чисельності та штату працівників охорони та пом`якшення несприятливих наслідків реформування у колективах служби морської безпеки.

Листом від 14 лютого 2018 року № 10/1/06-64 ДП «Адміністрація морських портів України» отримано висновок ДП «Науково-дослідний проектно-конструкторський інститут морського флоту України» щодо доцільності здійснення ДП «Адміністрація морських портів України» оптимізаційних заходів щодо залучення сторонніх охоронних послуг для підтримання режиму перебування в окремих морських портах для отримання запланованої економічної ефективності (розрахункової економічної вигоди) від таких заходів, за умови проведення тендеру

з визначення переможця для надання послуг за ціновим критерієм,

а також при обов`язковому додержанні всіх передбачених чинним законодавством процедур та здійснення інших необхідних заходів щодо вирішення виникаючих соціальних проблем, в тому числі щодо пріоритетного працевлаштування вивільнюваних працівників вважається доцільним.

На підставі викладеного, 14 травня 2018 року відбулась нарада керівництва Ізмаїльської філії ДП «Адміністрація морських портів України» щодо запровадження змін в організації виробництва і праці служби морської безпеки, на якій було визнано доцільними зміни

в організації виробництва та праці служби морської безпеки

та передачу функцій з підтримання режиму перебування і переміщення в морському порту стороннім організаціям.

Згідно із висновком судового експерта від 18 червня 2018 року

№ 1/05-18 в результаті порівняння розрахункових показників витрат

на забезпечення роботи ЗОМП (загони охорони морського порту), які визначені на підставі відомостей, наданих для проведення дослідження з витратами на роботу ССОО (сторонні спеціалізовані охоронні організації) за умови збереження складу та вартості витрат

на утримання ЗОМП та оплату роботи ССОО впродовж 2018 року встановлено, що загальна вартість на утримання ЗОМП, яка складається з витрат на оплату праці та інших витрат, пов`язаних

з забезпеченням функціонуванням ЗОМП, та скорочується у випадку заміни ЗОМП на ССОО, розрахована на 12 календарних місяців, перевищує витрати на оплату роботи ССОО на 32 387,40 грн. Економічний ефект у випадку заміни ЗОМП на ССОО з 01 липня

2018 року за умови відсутності витрат на скорочення ЗОМП

та збереження розрахункових витрат на утримання ЗОМП та оплату роботи ССОО станом на 31 грудня 2018 року може дорівнювати

18 892,65 грн. Результати дослідження підтверджують висновки про економічну доцільність зміни ЗОМП Одеської, Ізмаїльської

та Іллічівської філій Адміністрації морських портів України

на підрозділи ССОО, зазначені у висновку від 02 листопада 2017 року.

23 березня 2018 року керівництвом ДП «Адміністрація морських портів України» було проведено спільну нараду з представниками профспілкових організацій щодо обговорення заходів з реалізації комплексу дій, направлених на пом`якшення наслідків, пов`язаних

із залученням сторонніх охоронних послуг, за результатами якої було складено протокол № 24 та вирішено, що всі організаційно-правові заходи щодо розгляду питання про можливу зміну працівників ЗОМП на охоронців приватних охоронних структур проводити з суворим дотриманням норм чинного законодавства; організувати роботу відповідних підпорядкованих структурних підрозділів, які відповідають за роботу з персоналом, щодо проведення організаційно-правових заходів з дотриманням чинного законодавства про працю відносно кожного працівника, який потенційно підпадає під можливе вивільнення, у зв`язку із проведенням тендеру на закупівлю охоронних послуг.

25 січня 2019 року між ДП «Адміністрація морських портів України»

та товариством з обмеженою відповідальністю «Охоронна компанія «Альфа безпека» (далі - ТОВ «Охоронна компанія «Альфа безпека»),

за результатами проведеної процедури відкритих торгів, було укладено договір № 4-В-ІЗФ-19 про надання послуг з підтримання режиму перебування і переміщення в морському порту. Додатком до цього договору є Меморандум про взаємопорозуміння, основною метою якого є надання пріоритетного права на працевлаштування вивільняємих працівників відповідача.

01 лютого 2019 року Адміністрація направила до ППО Ізмаїльського порту повідомлення про заплановане скорочення чисельності штату. Також 01 лютого 2019 року адміністрація ДП «Адміністрація морських портів України» направила повідомлення про заплановане скорочення чисельності штату Голові професійної спілки працівників морського транспорту України.

05 лютого 2019 року ДП «Адміністрація морських портів України» видано наказ № 17/14 «Про скорочення чисельності та штату служби морської безпеки» про виключення з 16 травня 2019 року із штатного розпису Ізмаїльської філії ДП «Адміністрація морських портів України» штат та чисельність загону охорони морського порту СМБ,

а саме, посаду контролера на контрольно-пропускному пункті

з посадовим окладом 5 300,00 грн (48 штатних одиниць).

08 лютого 2019 року ОСОБА_1 було попереджено про вивільнення контролерів на контрольно-пропускному пункті ЗОМП СМБ

за скороченням чисельності та штату. Від підпису вона відмовився

у присутності посадових осіб роботодавця(а. с. 195, т. 1).

ОСОБА_1 пропонувались наявні вакантні посади

в ДП «Адміністрація морських портів України» станом на 08 лютого 2019 року, 25 лютого 2019 року, 04 березня 2019 року, 11 березня

2019 року, 18 березня 2019 року, 25 березня 2019 року, 01 квітня

2019 року, 15 квітня 2019 року та наявні вакантні посади по м. Ізмаїл

та Ізмаїльському району згідно відомостей, наданих Ізмаїльським міськрайонним центром зайнятості, станом на 25 лютого 2019 року,

18 березня 2019 року, 26 березня 2019 року, 03 квітня 2019 року,

08 квітня 2019 року, 11 квітня 2019 року, 19 квітня 2019 року

та 08 травня 2019 року.

ОСОБА_1 з вакантними посадами по ДП «АМПУ» та по м. Ізмаїл

та Ізмаїльському районі була ознайомлена, про що є відповідні

її підписи на пропозиції про переведення на посаду та на списках вакантних посад від Ізмаїльського міськрайонного центру зайнятості, проте від переводу вона відмовлялась (а. с. 197-251, т. 1;

а. с. 1-55, т. 2).

11 квітня 2019 року листом адміністрація ДП «Адміністрація морських портів України» направила на адресу Первинної профспілкової організації Ізмаїльського порту подання про надання згоди

на звільнення працівників ЗОМП СМБ у кількості 48 штатних одиниць (а. с. 173, т. 1).

23 квітня 2019 року відбулося засідання профспілкового комітету Первинної профспілкової організації Ізмаїльського порту на якому було розглянуте подання про надання згоди на звільнення працівників

за результатами якого згода на звільнення працівників надана не була, про факт чого свідчить витяг з протоколу № 56 (а. с. 175, 176, т. 1).

Наказом ДП «Адміністрація морських портів України» від 15 травня 2019 року № 85-ос ОСОБА_1 було звільнено з посади контролера загону охорони морського порту служби морського порту на підставі пункту 1 частини першої статті40 КЗпП України за скороченням штату.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено,

що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені

в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених

у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції

в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодозастосуваннянорми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише

в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право

на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю

є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін

в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення

з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства

чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Згідно із частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають

не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну

на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу

за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду і яка існувала на день звільнення.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно

до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни

в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які

є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

У відповідності до положень частини першої статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстави, передбаченої

пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний термін обґрунтоване письмове подання роботодавця про розірвання трудового договору з працівником (частина першої статті 39 Закону України «Про професійні спілки,

їх права та гарантії діяльності»).

Відповідно до частини сьомої статті 43 КЗпП України та частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права

та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди

на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те,

що власник має право звільнити працівника без згоди профспілкового органу за відсутності обґрунтування профспілковим органом такої відмови, а не з мотивів її відмови.

За змістом зазначених норм права суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з`ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності

у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди

на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

Таким чином, оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (статті 8 Конституції України, статті 3 ЦК України, статей 2, 263 ЦПК України)

та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами».

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно виходили із того, що рішення профспілкового органу про відмову у наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання

на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав відповідають вимогам закону.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 11 квітня 2019 року адміністрація Ізмаїльського порту звернулась до Первинної профспілкової організації Ізмаїльського порту з поданням про надання згоди на звільнення 48 контролерів на контрольно-пропускному

пункті загону охорони морського порту служби морської безпеки Ізмаїльської філії ДП «Адміністрація морських портів України»

за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв`язку

зі скороченням чисельності та штату (у тому числі позивача).

Первинна профспілкова організація Ізмаїльського порту 23 квітня

2019 року прийнято рішення № 56 про відмову у наданні згоди

на звільнення за скороченням чисельності та штату

за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України контролерів

на контрольно-пропускному пункті загону охорони морського порту служби морської безпеки, у переліку яких вказана позивач.

Судом першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, надано належну оцінку висновку профспілкового органу про ненадання згоди на звільнення позивача, за результатами оцінки якої суд дійшов обґрунтованого висновку, що рішення профспілкового органу про відмову у наданні згоди на розірвання трудового договору не містить належного правового обґрунтування щодо відмови

у звільненні ОСОБА_1 .

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, встановив, що в Ізмаїльській філії

ДП «Адміністрація морських портів України» відбулись зміни

в організації виробництва і праці, скорочення чисельності та штату працівників, що стали підставою для вивільнення 48 контролерів

на контрольно-пропускному пункті загону охорони морського порту служби морської безпеки Ізмаїльської філії ДП «Адміністрація морських портів України» на підставі пункту 1 частини першої

статті 40 КЗпП України.

При цьому, урахувавши те, що відповідач, як роботодавець,

у встановлений частиною першою статті 49-2 КЗпП України строк персонально попередив позивача про її наступне вивільнення

на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, запропонував позивачу усі вакансії, що відповідали зазначеним вимогам (професії чи спеціальності позивача, іншу роботу), які існували у філіях ДП «Адміністрація морських портів України», проте своєї згоди на переведення позивач не надала, дійшов правильного висновку про відмову у задоволені позову ОСОБА_1 з підстав відсутності у рішенні ППО Ізмаїльського порту належного правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення її, оскільки відповідач мав право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним, оскільки ним були дотримані й інші передбачені законодавством вимоги для звільнення.

Такий висновок узгоджується із правовим висновком, висловленим

у постановах Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі

№ 500/4406/19 (провадження № 61-19233св20) та від 10 червня

2022 року у справі № 500/4430/19 (провадження № 61-15308св21).

Доводи касаційної скарги про неврахування судами першої

та апеляційної інстанцій висновків щодо застосування норм матеріального й процесуального права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року

у справі № 166/1262/17, від 22 травня 2019 року у справі

№ 753/3889/17, від 07 серпня 2019 року у справі № 442/61/16

та від 31 жовтня 2019 року у справі № 200/1562/18, на які заявник посилався у касаційній скарзі, є необґрунтованими, а висновки судів попередніх інстанцій не суперечать зазначеним висновкам Верховного Суду.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку,

що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться значною мірою до переоцінки доказів у справі, що відповідно

до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження

та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня

2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржених судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області

від 03 вересня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду

від 07 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович