Житомирський апеляційний суд
Категорія 39 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2022 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого - судді: Миніч Т.І.

суддів: Павицької Т.М.,

Трояновської Г.С.

секретаря судового засідання Кузьменко А.О.

з участю представника відповідача

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 25 серпня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Лєдньова Д.М.

у цивільній справі №295/15478/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2021 року ОСОБА_3 подав до суду позов. Просив стягнути з відповідача на його користь існуючу заборгованість у розмірі 795 000,00 грн., відшкодувати судові витрати. В обґрунтування поданого позову зазначав, що 02.04.2019 року між ним та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір позики, згідно якого позичальник ОСОБА_1 отримав у строкове користування грошові кошти в сумі 795000,00 грн. Проте, у визначений умовами договору строк відповідну суму не повернув.

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся із зустрічним позовом та просив визнати договір позики - розписку від 02.04.2019 року про отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_3 795 000 грн. 00 коп.- недійсним. В обґрунтування зустрічного позову зазначав, що твердження ОСОБА_3 про виникнення правовідносин згідно договору позики, фактичне отримання грошових коштів не відповідає дійсності.

Зокрема, на момент складання розписки (02 квітня 2019 року) ОСОБА_3 було повних 19 років, що ставить під сумнів спроможність позичати у цьому віці таку значну суму коштів.

Разом з тим, наявність розписки зумовлена іншими обставинами, не пов`язаними з укладенням договору позики.

Так, ОСОБА_1 є близьким родичем (рідний брат матері) батька ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який займався підприємницькою діяльністю і до деяких своїх справ залучав ОСОБА_1 .

На початку 2018 року ОСОБА_4 віднайшов у АДРЕСА_1 домоволодіння, яке його власники збирались продавати за привабливою ціною.

З метою придбання вказаного домоволодіння та його подальшого продажу ОСОБА_4 уклав у простій письмовій формі 01 лютого 2018 року із ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , Попередній договір за умовами якого отримав від ОСОБА_5 грошові кошти у сумі 100 000 (сто тисяч) доларів США під зобов`язання не пізніше ЗО квітня 2018 року нотаріально посвідчити Основний договір купівлі-продажу домоволодіння.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_4 був учасником великої кількості судових спорів, з метою забезпечення юридичної безпеки, було вирішено оформити частину придбаного домоволодіння на ОСОБА_1 , на що той погодився.

07 лютого 2018 року ОСОБА_1 у відповідності до Договору купівлі-продажу частини житлового будинку, посвідченого Державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Василевською О.П. став власником частини домоволодіння.

Згодом, вже після придбання домоволодіння, ОСОБА_4 звернувся до ОСОБА_1 з проханням оформити розписку, за якою ОСОБА_1 нібито позичив у ОСОБА_3 грошові кошти. Вказана розписка слугувала гарантією виконання зобов`язань ОСОБА_1 , який повинен був на першу вимогу ОСОБА_4 прибути до нотаріуса та продати належну йому частину домоволодіння ОСОБА_5 .

У листопаді 2019 року по дорозі з Києва до Житомира ОСОБА_4 зник. За наявною інформацією за вказаним фактом Броварським відділом поліції Головного управління Національної поліції у Київський області здійснюється досудове розслідування відповідного кримінального провадження.

Факт зникнення ОСОБА_4 визнається сторонами спору.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 25 серпня 2022 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , прож. АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , прож. АДРЕСА_3 , заборгованість за договором позики в сумі 795 000,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 7950,00 грн. судового збору.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, а зустрічний позов задовольнити. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зокрема вказує, що суд першої інстанції дослідив тільки зміст розписки від 02.04.2019 року, не взявши при цьому до уваги інші наявні у справі докази. Так, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, необхідно виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від його найменування і з огляду на установлені результати - робити відповідні правові висновки. Тобто, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання.

Зазначає, що у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Проте, на думку апелянта, суд першої інстанції наведеного не врахував.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 12.01.2018 року укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 як позикодавець надав, а ОСОБА_1 - позичальник, отримав грошові кошти в сумі 795 000,00 грн. з умовою повернення позики 15 травня 2019 року (8).

Факт власноручного підпису розписки та власноручного написання тексту відповідач не заперечує.

Так, стаття 1046 ЦК України визначає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до ч. 1 ст. 1049 позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом ч. 1 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 527 ЦК України визначено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16-ц (провадження № 61-42076св18).

За наслідком встановлення характеру спору, який виник між позивачем та відповідачем, судом здобуто обгрунтований висновок про існування між сторонами правовідносин, заснованих на договорі позики, підтверджено факт отримання грошових коштів, з`ясовано строк та порядок їх повернення, підтверджено неналежне виконання боржником взятих на себе зобов`язань.

Так, зі змісту дослідженої судом розписки, яку учасники склали 02.04.2019 року на підтвердження укладення договору позики, слідує, що позичальник усвідомлює правову природу та юридичні наслідки вчинюваного між ним та кредитором правочину, беззаперечно підвереджує, що позичив у ОСОБА_3 795 000,00 горн., бере на себе зобов`язання повернути грошову суму у встановлений договором строк - до 15.05.2019 року.

За переконанням суду, наявність відповідних домовленостей за укладеної розпискою, виданої на підтвердження договірних відносин учасників, підтверджує факт отримання грошових коштів із зобов`язанням їх повернення.

Відповідно до ч.3 ст. 545 ЦК України наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

З приводу висловлених відповідачем заперечень щодо факту передання грошових коштів суд вірно звернув увагу на наступне.

З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця згідно зі статтею 1051 ЦК України позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання, чи навпаки, непередання грошових коштів або речей доводить та сторона, яка посилається на таку обставину. При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Вказаний висновок наведено у постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року по справі № 559/2587/19 за аналогічними обставинами спору між кредитором та боржником.

Верховний Суд звернув увагу, що сам факт підписання боргової розписки за умови відсутності належних та допустимих доказів на спростування цього факту, свідчить про укладення сторонами договору позики, на зазначених у ньому умовах, а також засвідчує отримання боржником від кредитора обумовленої цим договором суми грошових коштів.

У виниклому спорі відповідачем не надано достатніх та належних доказів на спростування факту отримання грошових коштів.

Щодо тверджень представника відповідача про відсутність матеріальної спроможності позивача як особи молодого віку надати у позику обумовлену грошову суму суд вірно відхилив, оскільки суду не надано відомостей про матеріальний стан учасника договору на період укладення правочину, неможливість надходження коштів у власність позивача в інший, не пов`язаний із трудовим відносинами спосіб, в тому числі, шляхом укладення договорів дарування, позики тощо з іншими особами, не доведено.

Вивчені судом докази - попередній договір від 01.02.2018 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 із зобов`язанням ОСОБА_4 підготувати необхідні для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу об`єкта нерухомості документи, передати у власність ОСОБА_5 всі частини житлового будинку, із взаємною оцінкою наданих свідком ОСОБА_5 пояснень, згідно яких між ним та ОСОБА_4 досягались домовленості про придбання ОСОБА_4 , шляхом формального оформлення на рідних, об`єкта нерухомості з метою майбутньої передачі у власність ОСОБА_5 , що стало підставою для сплати на користь ОСОБА_4 авансових платежів в приблизній сумі понад 100 000 доларів США, не спростовують намір ОСОБА_1 виступити учасником правових відносин, заснованих на договорі позики із ОСОБА_3 , отримати кошти за таким договором.

Суд правильно звернув увагу на те, що відповідач з 2019 року по час звернення із зустрічним позовом не вчиняв жодних активних дій, скерованих на оспорювання договору позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця.

У відповідності до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За змістом ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до ч.ч. 1. 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом не отримано відомостей про невідповідність волевиявлення учасника внутрішній волі, про відсутність бажання настання реальних наслідків правочинів, підстави для визнання договору недійсним відсутні.

Як зазначалось вище, в судовому засіданні знайшли своє підтвердження обставини передання грошових коштів за договором позики на користь відповідача ОСОБА_1 , а тому підстави для визнання договору неукладеним внаслідок неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей також відсутні.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що задоволенню підлягає первісний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики, а у задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним слід відмовити.

Рішення суду є законним та обгрунтованим. Будь-яких процесуальних порушень, які б давали підстави для переоцінки доказів, апеляційним судом не встановлено.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Тому, підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційний суд не вбачає, оскільки воно постановлено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 25 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: Судді: