Провадження № 2/127/2133/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2022 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Воробйова В.В.,

за участю: секретаря Жигарової Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики, обґрунтовуючи позовну заяву тим, що 20.12.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір позики на суму 240000,00 доларів США.

Грошові кошти ОСОБА_2 позичав нібито для придбання нерухомого майна: житлового будинку та двох земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_1 , придбаних на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 11.01.2018 року; 47/100 часток житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , придбаних на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 05.02.2018 року.

При цьому, як зазначає позивач, оспорюваний договір позики не містить жодних положень щодо того, з якою метою позичаються грошові кошти відповідачем ОСОБА_2 . На момент укладення зазначеного договору позики позивач та відповідач ОСОБА_2 перебували у шлюбі.

Тому, на думку позивача, обов`язки за оспорюваним договором позики виникають солідарно також і у позивача, що надає їй право на подання позову про визнання цього договору недійсним, оскільки укладення договору не було спрямоване на настання будь-яких наслідків, що обумовлювались даним правочином. Позивач вважає, що договір фіктивний, адже укладення договору було спрямоване на визнання в судовому порядку права особистої приватної власності ОСОБА_2 на придбане під час шлюбу з позивачем нерухоме майно (справа №127/15091/18).

Крім того, позивач вважає, що оспорюваний договір було укладено в іншу дату, ніж зазначено у договорі, а саме - вже після подання позовної заяви у справі №127/15091/18 (влітку 2018 року), оскільки копія договору позики була подана до Вінницького міського суду Вінницької області в рамках провадження у справІ №127/15091/18 як додаток до відповіді на відзив ОСОБА_1 у вказаній цивільній справі. Саме з моменту ознайомлення із текстом відповіді на відзив та доданими до нього матеріалами позивачу стало відомо про нібито укладений договір позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 20.12.2017 року на 240000,00 доларів США.

Таким чином, укладення договору позики було спрямоване не на надання позики у вигляді грошових коштів, а на визнання права особистої приватної власності ОСОБА_2 на нерухоме майно, яке було придбане ним в період перебування з позивачем у шлюбі за їх спільні грошові кошти, які були спільно нажиті протягом майже 30 років подружнього життя.

Ознаками фіктивності оспорюваного договору є те, що відповідачі в рамках справи №127/15091/18 так і не надали суду для дослідження оригінал договору. Крім цього, відповідно до податкових декларацій платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 за період 2013-2017 років загальна сума його доходу склала 3644410,00 грн. також ОСОБА_3 має заборгованість по податках та зборах перед державним бюджетом в сумі 28266,57 грн. та перед місцевим бюджетом - 84799,72 грн., яку він не може погасити з 01.03.2020 року по теперішній час, що вказує на відсутність у нього грошових коштів.

Відповідач ОСОБА_2 перед укладенням договорів купівлі-продажу був зобов`язаний відкрити рахунок, покласти на нього грошові кошти в гривні, оскільки йому було необхідно здійснити валютообмінну операцію на суму 240000,00 доларів США та здійснити розрахунок шляхом перерахування грошових коштів з поточного рахунку на поточний рахунок, згідно з Постановою правління НБУ №210 від 06.06.2013 року «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою». При цьому, при здійсненні такої операції, на виконання вимог Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», ОСОБА_2 мав би надати банку підтвердження джерела походження грошей, що ним зроблено не було, що також, на думку позивача, свідчить про відсутність договору станом на 11.01.2018 року. Оспорюваний договір, як стверджує позивач, було укладено в 2018 році для фальсифікації доказу в суд і намірів щодо передачі вказаних коштів між сторонами договору не було.

Фіктивність договору підтверджується також й висновком експерта №129/19 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи за листом ПП «Юридичне бюро Рижого», складеного ТОВ «Центр судових експертиз «Альтернатива» 15.10.2019 року, оскільки експерт дійшов висновку, що підпис від імені ОСОБА_2 , зображення якого міститься у графі «ПОЗИЧАЛЬНИК:» у технічній копії договору позики від 20.12.23017 року, укладеного від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_2 .

Тому позивач звернулась до суду з даним позовом та просить визнати недійсним з підстав фіктивності договір позики укладений 20.12.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на суму 240000,00 доларів США.

Відповідач ОСОБА_3 подав відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що вважає позовну заяву безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на те, що оспорювний позивачем правочин не порушує її прав. Позивачем оспорюється договір позики, укладений між відповідачами 20.12.2017 року, тобто укладеного у період часу, коли було чинним і таким, що набрало законної сили рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27.10.2017 року у справі №127/20934/17 про розірвання шлюбу між позивачем і відповідачем ОСОБА_2 . Також рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10.02.2020 року у справі №127/15091/18, яке набрало законної сили 09.06.2020 року, було задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та встановлено факт окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин між ними з 10.04.2017 року. Тому, на думку відповідача ОСОБА_3 , оспорюваний договір не має для позивача будь-яких наслідків, і жодних обов`язків з повернення коштів у неї не виникає, що вказує на відсутність порушення прав позивача.

Щодо наведених позивачем ознак фіктивності оспорюваного договору позики, відповідач ОСОБА_3 вважає їх недоведеними та такими, що ґрунтуються виключно на припущеннях.

Так, в рамках судової справи №127/15091/18 на ОСОБА_3 не покладався обов`язок надати його примірник договору, оскільки жодних ухвал про витребування оригіналу договору позики у ОСОБА_3 судом не постановлялось. Крім того, оригінал вказаного договору було пред`явлено, як суду першої інстанції, так і суду апеляційної інстанції. Договір був оглянутий головуючими. Тобто оригінал договору існував, існує та ніколи не приховувався. ОСОБА_2 також було надано нотаріальне підтвердження укладення ним 20.12.2017 року договору позики на суму 240000,00 доларів США.

Позивач хибно зауважила, що у ОСОБА_3 не було достатньо коштів для надання такої позики, з посиланням на декларації платника єдиного податку за період 2013-2017 років, згідно з якими дохід ОСОБА_3 склав 3644410,00 грн., оскільки він є фізичною особою-підприємцем і здійснює свою підприємницьку діяльність ще з серпня 2002 року, тому позивач не може знати та їй не відомо про усі доходи ОСОБА_3 . Крім того, відповідач ОСОБА_3 є засновником ряду підприємств, які йому приносять дохід, а також ним здійснювалось відчуження майна, корпоративних прав тощо, що надало йому можливість накопичити достатню суму коштів.

Щодо податкового боргу відповідач ОСОБА_3 зазначив, що дана обставина не свідчить про відсутність у нього грошових коштів на сплату. Податкове повідомлення -рішення № від 15.06.2016 року з 2016 року є предметом судового оскарження, оскільки ОСОБА_3 має сумніви щодо законності нарахування цього податкового зобов`язання.

Посилання позивача на те, що договору позики не існувало у період з 20.12.2017 року по лютий 2018 року є безпідставним, оскільки грошові кошти ОСОБА_3 надавав готівкою, а не перераховував у безготівковому порядку. Тому, відповідач ОСОБА_3 зазначає, що у цьому випадку можливо мало місце порушення порядку розрахунків, що не свідчить і не може свідчити про те, що договір позики укладався без намірів його виконання.

Що стосується твердження позивача про висновок експерта №129/19 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи за листом ПП «Юридичне бюро Рижого», складеного ТОВ «Центр судових експертиз «Альтернатива» 15.10.2019 року, у якому експерт нібито дійшов висновку, що підпис від імені ОСОБА_2 , зображення якого міститься у графі «ПОЗИЧАЛЬНИК:» у технічній копії договору позики від 20.12.2017 року, та у графі «ПОРУЧИТЕЛЬ:» у технічній копії договору поруки від 20.12.2017 року укладених між відповідачами, виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_2 , то відповідач ОСОБА_3 у своєму відзиві на позов зазначив про таке.

Так, у разі, якщо нібито договір позики підписано не ОСОБА_2 , а іншою особою, то це може свідчити про недійсність договору, однак не з ознак його фіктивності, оскільки ч.1 ст. 234 ЦК України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Однак, вчинення підпису не стороною договору не може вказувати на те, що договір укладений без наміру створення правових наслідків.

Крім того, ОСОБА_3 зауважив, що вказаний висновок експертизи зроблений по технічним копіям і з використанням зразків підпису на технічних копіях. Жодного оригіналу документу з оригінальним підписом ОСОБА_2 для проведення експертизи не використовувалось, що вказує на нелегітимність такого висновку експерта.

Також у відзиві ОСОБА_3 звернув увагу на те, що експертизу здійснено не експертом, а особою, яка видає себе за експерта. Так, у висновку експерта від 15.10.2019 року зазначено, що експертизу здійснено ОСОБА_4 . Однак, згідно даних сайту Міністерства юстиції України, термін дії свідоцтва експерта сплинув 07.11.2018 року, тобто на момент проведення експертизи ОСОБА_4 не мала відповідного свідоцтва, що вказує на не легітимність її висновку.

Таким чином, на думку відповідача ОСОБА_3 , позивачем не надано жодного доказу, який би вказував на наявність у відповідачів умислу на укладання фіктивного правочину, для якого характерним є невідповідність внутрішньої волі сторін зовнішньому її прояву, тобто коли сторони, укладаючи такий правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний.

Відповідач ОСОБА_3 зазначив, що договір позики виконаний ним, грошові кошти передані в повному обсязі ОСОБА_2 , що підтверджується договором позики, нотаріальним підтвердженням, виданим ОСОБА_2 та визнається ним.

З наведених вище підстав, відповідач ОСОБА_3 просив у задоволені позову відмовити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, у якому просив у задоволені позову відмовити у повному обсязі, оскільки вважає його безпідставним та необґрунтованим. Відзив обґрунтований тим, що 20.12.2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики. Відповідно до п. 2.1. договору сума позики становить еквівалент 240000,00 доларів США в гривнях, що на момент надання позики становило 6672000,00 грн. за курсом долара США, який за погодженням сторін становив 27,80 грн. за 1 долар США.

Згідно з п. 2.2. договору на момент підписання цього договору Позикодавець передав Позичальнику всю суму позики готівкою.

Відповідач ОСОБА_2 у відзиві підтверджує факт укладення договору, який повністю відповідав (і відповідає) його волі, а також те, що грошові кошти отримані ним у повному обсязі на момент підписання договору позики. При цьому, зазначив, що він не визнає позовних вимог позивача ОСОБА_1 в повному обсязі, оскільки на момент укладання договору він вже значний час не проживав спільно з нею. Між ними було досягнуто домовленості про поділ майна і на момент укладення оспорюваного договору було наявне рішення суду, яке набуло законної сили, про розлучення, а тому отримання позики і придбання майна не відбувалось в інтересах сім`ї. Після поділу майна і передачі позивачу об`єктів нерухомості, які приносили дохід, відповідач ОСОБА_2 був вимушений шукати можливості для придбання інших об`єктів нерухомості з метою використання їх у підприємницькій діяльності. Для придбання такого майна ним і було запозичено кошти. Тому, ніякого придбання майна в інтересах сім`ї не було, оскільки на той час сім`ї уже не існувало. ОСОБА_2 мав наміри розпочати нову бізнес справу. Ніяких обов`язків зі сплати боргів на позивача ні за договором поділу майна, ні за наслідками укладення договору позики від 20.12.2027 року не покладалось і не покладається.

Оскільки шлюб між відповідачем ОСОБА_2 та позивачем був розірваним, то у нього не виникало обов`язку повідомляти її та отримувати у неї згоду на укладення договорів позики та придбання будь-якого майна. Про придбання об`єктів нерухомості позивачу також не було відомо у момент укладення договорів. Про них позивач дізналась через декілька місяців. Однак, договори купівлі-продажу майна позивач не вважає фіктивними з огляду на те, що вона не знала про їх укладення. Тому, твердження позивача про те, що договір позики є фіктивним, оскільки вона про нього не знала, є безпідставними і такими, що ніяким чином не свідчать про його фіктивність.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10.02.2020 року у справі №127/15091/18, яке набрало законної сили 09.06.2020 року, позов ОСОБА_2 було задоволено та встановлено факт окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 10.04.2017 року. Цим рішенням суду також встановлено, що заробітна плата ОСОБА_1 за період з 01.06.2017 року по 30.06.2018 року склала 70247,65 грн. і те, що нею не надано доказів наявності інших доходів на момент придбання спірного майна, а також доказів, що вона своїми коштами чи працею сприяла придбанню спірного майна. Таким чином, твердження позивача про те, що майно нібито набуте за спільні кошти та про фіктивність договору позики є безпідставними та недоведеними будь-якими доказами.

З наданим позивачем висновком експерта, у якому зазначено, що ОСОБА_2 не підписував договір позики, він також не погоджується і вважає, що зазначені в ньому обставини не відповідають дійсності, оскільки договір позики був ним підписаний особисто і повністю відповідав його волі. Ним не надавались зразки підпису для проведення експертизи, тому її проведення є неповним. Договір позики був ним укладений з метою отримання у позику грошових коштів. Цю мету було досягнуто, а тому ні про яку фіктивність договору мова йти не може.

В судове засідання позивач та її представник повторно не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Від представника позивача засобами електронного зв`язку надійшло клопотання про відкладення розгляду справи з підстав того, що позивач ОСОБА_1 має на утриманні хвору мати, яка потребує постійного догляду та лікування, а також з підстав того, що позивач розуміючи небезпеку та перешкоджання з боку агресора у нормальному лікуванні та житті прийняла рішення про евакуацію за межі України на територію Сполучених Штатів на підставі довготривалої візи. Оскільки, від її імені суду було подано клопотання про залишення позову без розгляду, судом було визнано її участь обов`язковою. Також представник позивача зазначила у клопотанні, що позивач не підтримує ані відмову від позову, ані залишення позову без розгляду, розуміючи наслідки відповідного судового рішення.

Тому, з огляду на викладені вище обставини, представник позивача просила суд відкласти розгляд справи на іншу дату, після закінчення дозволу на перебування позивача у США 12.05.2023 року.

Відповідачі в судове засідання повторно не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Від відповідача та представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , засобами електронного зв`язку надійшло клопотання про відкладення судового засідання у вказаній справі з підстав неможливості з`явитись в судове засідання, у зв`язку із його зайнятістю в іншому судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Частинами 3, 4 ст. 223 ЦПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів

З матеріалів справи вбачається, що сторонами неодноразово подавалися клопотання про відкладення розгляду справи, як під час проведення підготовчого провадження у справі так і після його закриття та призначення справи до розгляду по суті. При цьому, учасникам розгляду справи судом була надана можливість у повній мірі та у визначені ЦПК України строки скористатися своїми процесуальними правами, зокрема щодо надання суду доказів, пояснень, заперечень тощо по суті справи як в обґрунтування позовних вимог стороною позивача так і щодо їх заперечення - стороною відповідачів.

З приводу посилання представника позивача на те, що від імені позивача суду було подано клопотання про залишення позову без розгляду і судом було визнано її участь обов`язковою, слід зазначити, що ухвалою суду від 22.12.2021 року було визнано обов`язковою явку позивача ОСОБА_1 в судове засідання для надання особистих пояснень, оскільки в судове засідання призначене на 22.12.2021 року позивач не з`явилась та про причини неявки суд не повідомила, в той час як перед судовим засіданням 22.12.2021 року від неї надійшла заява про залишення позову без розгляду і суд не мав можливості встановити особу підписанта вказаної заяви при її прийняті, так як заява була подана через поштову скриньку розміщену у приміщенні суду, що було пов`язано з карантинними обмеженнями з метою запобігання поширення на території України гострої респіраторної хвороби «COVID-19» (Т.2 а.с. 147, 148, 149).

В судовому засіданні, яке було призначене на 21.01.2022 року позивач ОСОБА_1 особисто подала письмову заяву та підтвердила, що вона дійсно подавала заяву про залишення позову без розгляду 22.12.2021 року, однак з підстав викладених у заяві від 21.01.2022 року просила її не розглядати та відмовилась від неї та просила перенести розгляд справи на іншу дату у зв`язку з тим, що її представник не з`явилась в судове засідання (Т.2 а.с. 158, 159).

Таким чином, судом в судовому засіданні було з`ясовано особисто у позивача ОСОБА_1 , обставини щодо яких судом було постановлено ухвалу від 22.12.2022 року про визнання її явки в судове засідання обов`язковою. Подальшої обов`язкової участі в судових засіданнях особисто позивача ОСОБА_1 судом відповідними ухвалами суду не визнавалось та клопотань з цього приводу сторонами не заявлялось. Тому, в силу вимог ст. 223 ЦПК України повторна неявка позивача незалежно від причин, не може бути підставою для подальшого відкладення розгляду справи.

Суд, дослідивши матеріали клопотань сторін про відкладення розгляду справи та матеріали цивільної справи, вважає за можливе провести розгляд справи у відсутність сторін на підставі наявних у справі даних та доказів, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи і вони повторно не з`явились в судове засідання.

Дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст.ст. 77, 81 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

Відповідно до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що 20.12.2017 року між ОСОБА_2 (позичальник) та ОСОБА_3 (позикодавець) було укладено договір позики.

Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з п. 1.1. оспорюваного позивачем ОСОБА_1 договору, Позикодавець передає у власність Позичальникові грошові кошти - безпроцентну грошову позику, а Позичальник зобов`язується повернути надану позику у повному обсязі і у визначений цим договором строк.

Пунктом 2.1. цього договору визначена сума позики, яка становить еквівалент 240000 (двісті сорок тисяч) доларів США, в гривнях, що на момент надання позики становить 6672000 (шість мільйонів шістсот сімдесят дві тисячі) гривень. Курс долара США при наданні позики за погодженням сторін становить 1 долар США - 27,8 гривень.

У п. 2.2. договору зазначено, що на момент підписання цього договору Позикодавець передав Позичальнику всю суму позики готівкою.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно із ч.1 ст. 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 6 ЦК Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, ч.1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Так ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно із ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Позивач в позовній заяві зазначає правову підставу позову ч. 1 ст. 234 ЦК України, яка містить визначення фіктивного правочину. Відповідно до зазначеної норми, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Відповідно до ч. 2 ст. 234 ЦК України фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Судом встановлено, що в провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебувала цивільна справа №127/15091/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення фактів окремого проживання та припинення шлюбних відносин, визнання особистою приватною власністю майна набутого за час окремого проживання.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10.02.2020 року у справі №127/15091/18, яке набрало законної сили 09.06.2020 року, позов ОСОБА_2 було задоволено та встановлено факт окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 10.04.2017 року. Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.11.2020 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сідлецького В.Д. було залишено без задоволення. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10.02.2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 09.06.2020 року залишено без змін (Т.1 а.с. 219 - 231).

При цьому, судами відносно сторін були встановлені обставини про те, що 24.11.1991 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений шлюб, який зареєстрований Міським відділом реєстрації актів громадянського стану управління юстиції Вінницької області за актовим записом №3350.

10.04.2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір про поділ майна подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Сухановою Т.О., зареєстрований в реєстрі за №711, згідно з пунктами 5, 7 якого сторонами визначено порядок поділу майна та визначено майно, яке є особистою власністю кожного із подружжя. Відповідно до пункт 8 цього договору майнові претензії сторін щодо визначеного у договорі майна та будь-якого іншого майна, яке майно визначене цим договором, проте набуте в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, вважаються врегульованими.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27.10.2017 року у справі №127/20934/17, яке набрало законної сили 07.11.2017 року, розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований Міським відділом реєстрації актів громадянського стану управління юстиції Вінницької області, актовий запис №3350.

20.12.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений договір позики, пунктами 1.1, 2.1, 3.1 якого встановлено, що ОСОБА_3 передає у власність ОСОБА_2 грошові кошти - безпроцентну грошову позику, а позичальник зобов`язується повернути надану позику в повному обсязі до 01.08.2018 року. Сума позики в еквіваленті становить 240000 дол. США, що на момент надання позики становить 6672000 грн.

20.12.2017 року між ОСОБА_3 (кредитор) та Приватним підприємством «Продкомпанія» (далі - ПП «Продкомпанія») (поручитель), в особі директора ОСОБА_2 укладений договір поруки, за умовами якого поручитель поручається перед кредитором за договором позики від 20.12.2017 року щодо повного та своєчасного виконання позичальником зобов`язань щодо повернення грошової позики в сумі, що є еквівалентом 240000 дол. США, що на момент надання позики становить 6672000 грн.

Згідно з договором купівлі-продажу від 04.09.2014 року частки у статутному фонді (капітал) Приватного підприємства «МПК «Арка» (далі - ПП «МПК «Арка»), укладеним між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_5 (покупець), передає у власність покупцю, а покупець приймає та зобов`язується оплатити належну продавцю частку у статутному фонді (капіталі) ПП «МПК «Арка». Продаж здійснюється продавцем за 2700000 грн. Покупець сплатив продавцю готівкою ціну відповідної частки у статутному фонді (капіталі) ПП «МПК «Арка» до оформлення та підписання договору.

Також судами було встановлено, що відповідно до податкових декларацій платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 за період з 2013 року до 2017 року, загальна сума його доходу склала 3644410 грн. Згідно з податковими деклараціями платника єдиного податку - юридичної особи «Юридична компанія «Ютерра», директором та одноособовим власником якого є ОСОБА_3 , за період з 2013 року до 2017 року загальна сума доходу підприємства склала 3430629,65 грн.

14.03.2019 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Сухановою Т.О. посвідчено заяву ОСОБА_2 про те, що він підтверджує укладення договору позики від 20.12.2017 року з ОСОБА_3 та отримання позики в сумі 240000 дол. США.

Згідно з договорами купівлі-продажу від 11.01.2018 року, посвідченими приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Собканюком П.Л., витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №110388701, №11038873, №110388979 ОСОБА_2 придбав таке майно: житловий будинок, загальною площею 186,7 кв.м, житловою площею 91,3 кв.м, за 2378040 грн., що в еквіваленті становить 70000 євро; земельну ділянку, кадастровий номер :02:053:0023, цільове призначення: для комерційного використання, площею 0,0801 га, за 2378040 грн., що в еквіваленті становить 70000 євро; земельну ділянку , кадастровий номер :02:053:0028, цільове призначення: для комерційного використання, площею 0,0410 га, за 2038320 грн., що в еквіваленті становить 60000 євро. Вказане майно розташоване на АДРЕСА_1 .

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28.02.23018 року за заявою ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27.10.2017 року у справі №127/20934/17 рішення суду скасовано. ОСОБА_1 мотивувала заяву тим, що суд, ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу, не врахував обставину, що має істотне значення для правильного вирішення справи, а саме наявність дітей у подружжя.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30.03.2018 року у справі №127/20934/17, яке набрало законної сили 03.05.2018 року, розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Крім наведених вище обставин, судами було встановлено, що згідно з трудовою книжкою від 07.08.1985 року серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 01.06.2006 року працювала у ПП «Продкомпанія» заступником директора з комерційних питань.

16.07.2018 року ПП «Продкомпанія» видано довідку №34 про те, що заробітна плата ОСОБА_1 за період з 01.06.2017 року по 30.06.2018 року склала 70247,65 грн.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань станом на 14.09.2018 року інформація про ОСОБА_1 не знайдена.

У довідках Товариства з обмеженою відповідальністю ВКП «Вербівське» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Ритон» від 14.09.2018 року №26 та від 14.09.2018 року №17 зазначено, що ОСОБА_1 перебувала у складі учасників цих товариств. Загальними зборами товариств рішення про розподілу прибутку та виплату дисидентів учасникам не приймалось. Будь-яких доходів на користь ОСОБА_1 не сплачувалось.

У своїй постанові у справі №127/15091/18 Верховний Суд зазначив, що ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши фактичні обставини, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обгрунтованого висновку про те, що сторони проживали окремо та фактично припинили шлюбні відносини між собою з 10.04.2017 року, досягли згоди щодо поділу спільного майна, а факт звернення ОСОБА_2 із позовом про розірвання шлюбу свідчить про відсутність сталих, стабільних та гармонійних стосунків у подружжя.

Також Верховний Суд дійшов висновку про те, що на час придбання позивачем ОСОБА_2 спірного майна сторони припинили шлюбні відносини, заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27.10.2017 року у справі про розірвання шлюбу було чинне, а його подальше скасування не призвело до поновлення цих відносин, кошти на придбання спірного майна позивачем були запозичені, а отже, таке майно не було придбане за спільні кошти подружжя та в інтересах сім`ї.

Таким чином, судами встановлено, що спірне майно придбано за кошти ОСОБА_2 , в тому числі запозичені в період окремого проживання сторін у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, а також те, що ОСОБА_1 не є стороною договору позики, укладеного 20.12.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Таким чином, обставини викладені позивачем в обґрунтування позовних вимог, зокрема щодо не існування та не укладення оспорюваного договору позики станом на 20.12.2017 року спростовуються наведеними вище обставинами, встановленими відповідними рішеннями судів першої та апеляційної інстанції у справі №127/15091/18 відносно сторін і в силу вимог ст. 82 ЦПК України вони доведенню не підлягають. Так само, як і спростовуються обставини щодо придбання за спільні кошти подружжя нерухомого майна в період перебування ОСОБА_2 у шлюбі з ОСОБА_1 в період з 07.11.2017 року по 30.03.2018 року та щодо укладення оспорюваного договору позики з метою не на надання позики у вигляді грошових коштів в сумі 240000 доларів США, а на визнання права особистої приватної власності ОСОБА_2 на нерухоме майно, яке було придбане ним в період перебування з позивачем у шлюбі за спільні грошові кошти, які були спільно нажиті протягом майже 30 років подружнього життя.

Твердження позивача про відсутність оригіналу оспорюваного договору позики спростовується тим, що ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 20.10.2020 року у справі №127/13729/20 було задоволено клопотання позивача про витребування доказів та зобов`язано відповідача ОСОБА_3 надати для дослідження в судовому засіданні примірник оригіналу договору позики від 20.12.2017 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (Т.1 а.с. 145, 146), який був наданий відповідачем ОСОБА_3 в судовому засіданні.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11.02.2021 року було задоволено клопотання представника позивача та призначено у цивільній справі судову технічну експертизу договору позики, укладеного 20 грудня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на суму 240000,00 (двісті сорок тисяч) доларів США, проведення якої було доручено атестованим судовим експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. На вирішення експертів поставлено питання: 1. Чи відповідає давність виконання документа, вказаній на ньому даті?; 2. Яка черговість нанесення реквізитів в документі? 3. Яким чином виконані підписи на договорі?

Для дачі висновку експертам було надано необхідні матеріали справи та оригінал договору позики, укладеного 20 грудня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на суму 240000,00 (двісті сорок тисяч) доларів США, який знаходився при справі №127/13729/20 (Т.1 а.с. 237, Т.2 а.с. 57).

Згідно з висновком експертів №13050/21-34/13051/21-33/31636/31637/21-34/31638/31639/21-33 від 18.10.2021 року за результатами проведення судово-технічної експертизи документів у цивільній справі №127/13729/20, встановити, чи відповідає давність виконання договору позики датованого 20.12.2017 року, вказаній на ньому даті, не видається можливим з причини відсутності на даний час науково-обгрунтованої методики по встановленню часу виконання штрихів рукописних підписів від імені ОСОБА_3 та від імені ОСОБА_2 , виконаних чорнилами, та з причини відсутності індивідуалізуючи ознак друкуючого пристрою у друкованому тексті, характерних для певного періоду часу, а також відсутності на даний час методики по встановленню абсолютної давності виконання друкованих текстів документів за допомогою знакосинтезиючого пристрою з лазерною технологією друку шляхом вивчення змін у часі властивостей барвної речовини (тонеру). При цьому, зазначеним висновком експертів підтверджуються ті обставини, що у договорі позики, датованому 20.12.2017 року, друкування тексту було виконано до вчинення підписів від імені ОСОБА_3 і від імені ОСОБА_2 , та після їх виконання додруковування будь-яких частин документу не відбувалось. Підписи від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у договорі позики, датованому 20.12.2017 року, виконані рукописно пишучим приладом (приладами), спорядженим чорнилом чорного кольору (Т.2 а.с. 80-88).

Також слід зазначити, що відповідачем ОСОБА_3 було надано суду висновок експертів Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судового технічного та почеркознавчого дослідження від 11.12.2020 року №8160/8161/209-21 за заявою ОСОБА_2 в рамках цивільної справи №127/13729/20. Заявником разом із заявою про проведення зазначено експертизи було надано оригінал договору позики від 20.12.2017 року на 1 арк., тощо. На поставлене на вирішення експертів питання щодо виконавця підпису від імені ОСОБА_2 у графі «ПОЗИЧАЛЬНИК» у вказаному договорі позики, експерти надали висновок про те, що підпис виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки і технічних засобів - ОСОБА_2 (Т.1 а.с. 174-190).

Суд не приймає до уваги як належний та допустимий доказ, наданий позивачем висновок експерта №129/19 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи за листом ПП «Юридичне бюро Рижого», складеного ТОВ «Центр судових експертиз «Альтернатива» 15.10.2019 року, у якому експерт дійшов висновку, що підпис від імені ОСОБА_2 , зображення якого міститься у графі «ПОЗИЧАЛЬНИК:» у технічній копії договору позики від 20.12.2017 року, та у графі «ПОРУЧИТЕЛЬ:» у технічній копії договору поруки від 20.12.2017 року укладених між відповідачами, виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_2 , з огляду на те що, відповідно до п. 1.1. Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 року №53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26.12.2012 року №195/5) для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів. При цьому п. 1.3. наведених Науково-методичних рекомендацій визначено, що для проведення досліджень орган (особа), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), повинен(на) надати експерту вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки почерку (цифрових записів, підпису) особи, яка підлягає ідентифікації. З наведеного висновку експерта за №129/19 вбачається, що дослідження проводились, як вже зазначалось вище, технічних копій документів, а не їх оригінали. Для проведення дослідження підпису ОСОБА_2 ним не надавались вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки його почерку та підпису (Т.1 а.с. 11-15).

З огляду на викладене, слід зазначити, що оспорюваний позивачем договір не має для неї будь-яких наслідків, і жодних обов`язків з повернення коштів у неї не виникає, що вказує на відсутність порушення прав позивача укладанням договору позики 20.12.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Необхідно звернути увагу на те, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Оскільки, як вже зазначалось вище, судами під час розгляду справи №127/15091/18 було встановлено факт укладення між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договору позики від 20.12.2017 року та факт вчинення сторонами дій на виконання цього правочину, тобто передачі грошових коштів позикодавцем ОСОБА_3 позичальнику ОСОБА_2 в обумовленій у договорі сумі, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного договору недійсним з підстав фіктивності.

З наведеного вище вбачається, що твердження позивача зводяться також до оспорювання часу складення тексту договору, оскільки позивач ставить під сумнів саме його існування як документу станом на момент розгляду судами справи №127/15091/18, та зазначає, що оспорюваний договір фактично був підписаний після 20.12.2020 року.

З цього приводу слід зазначити, що недійсним може бути визнаний лише сам договір як правочин, а не документ, у якому відображено текст договору. Такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 161/3245/15-ц (провадження № 14-321цс18). Тому, наявність самого оригіналу договору як документу у цьому випадку, суттєвого значення немає, оскільки сторонами правочину підтверджується його вчинення та виконання, і у випадку втрати оригіналу договору - це автоматично не тягне за собою його недійсність, так як сторони договору можуть оформити його дублікат. Суттєве значення у цьому випадку має саме волевиявлення сторін на вчинення правочину спрямованого на виникнення, зміну або припинення певних правовідносин, вчинення ними дій щодо його виконання та підтвердження сторонами обставин його вчинення та досягнення очікуваного результату за наслідками вчинення правочину, що не суперечить чинному законодавству.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, встановивши правовий характер спірних правовідносин, шляхом дослідження всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявних у справі доказів, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини по справі, які складають правову підставу позову, суд дійшов висновку про відмову в позові, виходячи з необґрунтованості та недоведеності позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України та враховуючи те, що суд відмовляє у задоволенні позову, судові витрати слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 15, 202, 203, 215, 234, 1046, 1047 ЦК України, , ст.ст. 10, 12, 13, 76-83, 89, 141, 223, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики - відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складений 30.12.2022 року.

Суддя: