Справа № 944/1755/21 Головуючий у 1 інстанції: Білецька М.О.
Провадження № 22-ц/811/1604/22 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р.

Суддів:Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.

Cекретар Салата Я.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу № 944/1755/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 08 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності і ділової репутації та відшкодування моральної шкоди

в с т а н о в и в :

15 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, просить стягнути з відповідача 100 000,00 грн. моральної шкоди, завданої внаслідок розповсюдження неправдивих відомостей особою публічного права у сфері публічних відносин, що паплюжать його честь, гідність та спричинили репутаційні втрати, заподіяли істотну шкоду його здоров`ю, що привело до встановлення йому статусу особи з інвалідністю.

В обґрунтування позову посилається на те, що 25 жовтня 2019 року на вимогу Яворівської районної ради, яка виступала на правах засновника Новояворівського НВК ЗОШ ІІ ст.-ліцей він, перебуваючи на посаді директора, звітував про досягнення ліцею. Після його виступу та відповідей на запитання депутатів слово взяв колишній голова Яворівської районної ради В.Сичак, який наголосив, що на його ім`я надійшло звернення від «переважної більшості депутатів Новояворівської міської ради» з вимогою «звільнити ОСОБА_1 з посади директора», «підтримати визнання роботи директора ліцею незадовільною та вжити заходи щодо звільнення останнього з даної посади». Посилаючись на це звернення на сесії районної ради, його роботу визнали незадовільною. Як наслідок, керівником відділу освіти Яворівської РДА Байдою В.П. йому було винесено два дисциплінарних стягнення (догани) та виданий наказ на його звільнення з посади директора Новояворівського НВК ЗОШ І-ІІ ст.-ліцей Винесені колишнім начальником відділу освіти Яворівської РДА Байдою В. дисциплінарні стягнення оскаржені в суді та за рішенням суду такі визнанні незаконними. Крім цього, за такі дії проти колишнього начальника відділу освіти відкрито кримінальне провадження.

Вважає, що в результаті протиправних дій стосовно нього, йому спричинено глибокі душевні страждання, в результаті болісних душевних страждань він зазнав суттєвих втрат здоров`я, як наслідок йому встановлено статус особи з інвалідністю.

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 08 червня 2022 року в позові відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи. Зазначає, що позивач своїми діями спричинив приниження честі, гідності, репутації керівника та вчителя. Репутаційні втрати викликані поширенням неправдивої, брехливої інформації (наклепу) викладеної у зверненні групи депутатів Новояворівської міської ради від 23 жовтня 2019 року № 1891/10, яке підписав відповідач, болісно позначилися на його повсякденному житті, оскільки очолюваний ним заклад освіти входив в трійку та десятку найкращих закладів Львівщини. На той момент відчував себе незаслужено переслідуваним, йому нанесена глибока душевна травма, як наслідок, заподіяна невідворотна шкода. За рішенням експертної медичної комісії йому була встановлена III гр. інвалідності, в подальшому встановлена II гр. інвалідності пожиттєво. Вказує на те, що звернення групи працівників Новояворівського НВК на ім`я міського голови жодним чином не перевірялися і були по суті наклепом на нього. На підставі даного звернення група депутатів Новояворівської міської ради написала звернення до Яворівської районної ради в якому теж звинуватила його в службовій недбалості та невиконанню службових обов`язків. Сам факт поширення недостовірної інформації наклепницького характеру про особу, завдає шкоди її діловій репутації, як наслідок, спричиняє для неї глибокі психоемоційні, фізичні і душевні страждання. Враховуючи вищенаведене, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

На виконання вимог ст.360 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту ЦПК) відповідачем по справі ОСОБА_2 надано суду відзив на апеляційну скаргу. У відзиві відповідач описує фактичні обставини справи та зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоч належним чином були повідомлені про день і час слухання справи, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

За змістом ч.2 ст.247 ЦПК у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, з огляду на наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що інформація у листі Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області від 23 жовтня 2019 року № 1891/10 про надходження звернень від учительського колективу з приводу діяльності директора Новояворівського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа ІІ ступеня ліцей» Бабія Г.Я. відповідає дійсності, тому не може вважатись недостовірною.

При цьому, інформацію, як зміст цього листа, суд вважав оціночними судженнями, які не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Разом з цим, суд звернув увагу, що із наявної в матеріалах справи копії листа Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області від 23.10.2019 за №1891/10, сам лист адресований голові Яворівської районної ради Львівської області та виготовлений на бланку Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області, на ньому проставлено відповідний вихідний номер та підписано ОСОБА_2 .

При цьому, підписуючи згаданий лист, відповідач діяв саме як член (депутат) відповідного представницького органу місцевого самоврядування Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області, а не як фізична особа.

Суд роз`яснював позивачу про можливість замінити неналежного відповідача або залучити співвідповідача та з`ясовано його думку з цього питання, однак ОСОБА_1 зазначив, саме відповідач ОСОБА_2 , а не Новояворівська міська рада, є належним відповідачем у даній справі.

Також суд зазначив, що розповсюдження недостовірної інформації про особу саме по собі не свідчить безумовно про заподіяння особі, про яку така інформація була поширена, моральної шкоди, відтак така підлягає доказуванню і встановленню під час розгляду справи судом.

При розгляді справи, суд врахував висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17.

Таким чином, врахувавши пояснення ОСОБА_1 та дослідивши надані ним докази, суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведено факту заподіяння йому моральної шкоди внаслідок формування та надсилання до Яворівської районної ради Львівської області листа Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області від 23 жовтня 2019 року № 1891/10 із описаною вище інформацією щодо нього, також позивач не надав доказів наявності причинно-наслідкового зв`язку між такими діями Новояворівської міської ради та/або її посадових осіб з негативними наслідками для нього.

Щодо доводів ОСОБА_1 про те, що внаслідок протиправних дій відповідача погіршився стан його здоров`я, загострились наявні захворювання, через що 04 березня 2021 року йому було встановлено другу групу інвалідності, суд зазначив, що такі доводи також не підтверджені жодними належними доказами, зокрема, відсутні будь-які докази того, що стан здоров`я позивача погіршився саме внаслідок підписання відповідачем листа.

Наведене дає підстави для висновку, що відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції здійснив правовий аналіз спірних правовідносин, внаслідок чого дійшов висновку про недоведеність позовних вимог, а також зазначив, що вимоги пред`явлені до неналежних відповідачів, осіб, які повинній відповідати за пред`явленими матеріально-правовими вимогами, тобто відмовив у задоволенні позовних вимог з декількох підстав.

Судом встановлено, що 16 жовтня 2019 року вчителі Новояворівського НВК «Загальноосвітня школа ІІ ступеня ліцей» звернулися до голови Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області з повідомленням про те, що директором наведеного закладу ОСОБА_1 не було проведено щорічний звіт , який запроваджений наказом МОН №55 від 28 січня 2005 року, тому просили дати належну оцінку діям ОСОБА_1 та посприяти його звільненню із займаної посади.

Відповідно до резолюції міського голови на вказаному зверненні, останній передав для виконання дане звернення ОСОБА_3 .

Наказом Міністерства освіти та науки України №55 від 28 січня 2005 року «Про затвердження звітування керівників дошкільних, загальноосвітніх та професійно-технічних навчальних закладів» визначено, керівникам дошкільних, загальноосвітніх та професійно-технічних навчальних закладів щорічно по завершенню навчального року (червень-липень) звітувати перед педагогічними колективами, батьківським комітетом, радами та піклувальними радами навчальних закладів про виконану роботу за рік на спільному їх засіданні.

В подальшому, Новояворівська міська рада Яворівського району Львівської області надіслала голові Яворівської районної ради Львівської області Сичаку В.Ф. лист від 23 жовтня 2019 року за № 1891/10, підписаний секретарем міської ради ОСОБА_3 та групою депутатів міської ради, у тому числі ОСОБА_2 .

В даному зверненні зазначено, що протягом двох років до Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області надходять звернення як від вчителів колективу так і від батьків Новояворівського навчально-виховного комплексу «ЗОШ ІІ ступеня ліцей» щодо не ефективного управління даним закладом директором ОСОБА_1 . Зокрема, останнім неналежним чином організовано діяльність закладу освіти та допущено порушення вимог чинного законодавства, а саме ОСОБА_1 не був проведений щорічний звіт, який запроваджено Наказом Міністерства освіти і науки України від 28 січня 2005 року № 55.

Крім цього, в даному листі йдеться про те, що оскільки Новояворівська міська рада не є засновником Новояворівського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа ІІ ступеня ліцей» і не може втручатися у його діяльність, відтак наполегливо просить надати належну оцінку діяльності керівника закладу, врахувати усі звернення та зауваження при розгляді на засіданні сесії Яворівської районної ради та підтримати визнання роботи директора ОСОБА_1 незадовільною та вжити заходів щодо звільнення його з займаної посади.

Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціально експертною комісією серії 12ААВ №054566, ОСОБА_1 під час огляду 04 березня 2021 року встановлено другу групу інвалідності строком до 01 квітня 2022 року.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить із того, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Згідно із частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність, отже дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Таким чином, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у цивільній справі 337/474/14-ц, провадження № 61-15813сво18).

Стаття 3 та стаття 28 Конституції України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності.

Згідно із статтею 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Разом з тим, відповідно до частини 1 статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Згідно із частиною 4 статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством (стаття 201 ЦК України).

Право на повагу до гідності та честі відноситься до особистих немайнових прав фізичної особи, які не мають економічного змісту (статті 269, 270 ЦК).

Відповідно до статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Згідно із ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Підставою для задоволення позову у справах про захист ділової репутації фізичної та юридичної особи є сукупність усіх обставин юридичного складу правопорушення, а саме: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б однієї особи у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

За відсутності хоча б однієї з наведених обставин підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Зі змісту пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» випливає, що при вирішенні спорів, пов`язаних з поширенням інформації стосовно приватного життя публічних осіб, суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) про право на недоторканість приватного життя.

У вказаній Резолюції зазначено, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому, зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати (абзац п`ятий пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

При розгляді справ про захист гідності та честі, ділової репутації фізичної особи, суду необхідно встановити наявність чи відсутність таких юридично важливих обставин, як поширення інформації, наявність особи стосовно якої поширена інформація, недостовірність поширеної інформації, порушення особистих немайнових прав особи.

Так, під інформацією необхідно розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді (ст. 1 Закону України «Про інформацію»).

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Тобто, поширенням інформації, зокрема, є її викладення у заявах та скаргах чи інших формах звернень, які адресовані іншій особі (колу осіб).

Враховуючи те, що під поширенням інформації розуміється доведення її до відома хоча б одній особі, лист відповідного змісту Новояворівської міської ради за підписом секретаря ради та відповідних депутатів, адресовані голові Яворівської районної ради, на переконання колегії суддів, свідчить про те, що поширення відповідної інформації відбулося, оскільки така була доведена до відома як мінімум однієї людини.

В свою чергу, статтею 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачами і відповідачами можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Виходячи з положень цивільного процесуального законодавства, відповідач це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є виключним правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обгрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 звернувшись до суду з позовними вимогами, предметом яких є захист гідності, честі і ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, в позовній заяві визначив відповідачем ОСОБА_2 , як фізичну особу.

Слідуючи принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України), суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша та третя статті 13 ЦПК України).

Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Як вже зазначалося, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, при цьому, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним, недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц та від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц).

За змістом частини 5 ст. 12 ЦПК України, на суд покладається обов`язок щодо сприяння всебічному і повному з`ясуванню обставин справи шляхом роз`яснення особам, які беруть участь у справі, їх прав та обов`язків, попередження про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяння здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених законом.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до вимог ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Зміст ст. 1174 ЦК України відповідає, також, вимогам ст. 56 Конституції України, що передбачає право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадових і службових осіб органів державної влади або місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

Посадовими особами, мова про яких іде в ст. 1174 ЦК України, є не будь-які працівники державних органів та органів місцевого самоврядування, а лише ті, які віднесені до категорії посадових осіб Законом України від 16 грудня 1993 pоку «Про державну службу» та Законом України від 21 травня 1997 року «Про органи місцевого самоврядування».

Так, відповідно до Закону України «Про органи місцевого самоврядування», посадова особа місцевого самоврядування - особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження у здійсненні організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

Для настання відповідальності, передбаченої ст. 1174 ЦК України, необхідно, щоб посадова або службова особа завдала шкоди при здійсненні своїх повноважень, обсяг яких встановлюється відповідними правовими актами. Такі особи наділені правом в межах своєї компетенції давати як для громадян, так і для установ, незалежно від відомчої належності чи підлеглості, вказівки правового характеру, що підлягають обов`язковому виконанню, застосувати примусові заходи щодо громадян, які безпосередньо не підпорядковані їм по службі. До них відносяться, зокрема, народні депутати України, депутати місцевих рад, сільські, селищні, міські голови, судді, народні засідателі, прокурори, слідчі, оперативний склад служби безпеки, всі працівники міліції, інспектори державних інспекцій, а також військові коменданти, начальники гарнізонів, військовий патруль, вартові на посту та інші військовослужбовці при виконанні ними обов`язків по підтриманню громадського порядку, у тому числі, й військовослужбовці конвойної служби та охорони місць позбавлення волі.

Відповідно до змісту ст. 1174 ЦК України, обов`язок відшкодувати завдану шкоду покладається не на посадову або службову особу, незаконними рішеннями, діями або бездіяльністю якої завдано шкоди, а на органи державної влади, органи влади Автономної Республіки Крим або органи місцевого самоврядування.

Тобто вимоги про відшкодування шкоди до осіб, які безпосередньо її завдали, не повинні пред`являтися до них незалежно від їх вини, у такому випадку має місце відповідальність органів державної влади або місцевого самоврядування без вини.

Зважаючи на те, що позов пред`явлено до відповідача, як депутата відповідної ради, який підписався під конкретним зверненням, належним відповідачем в даній справі має бути орган місцевого самоврядування, а не окремий депутат, як фізична особа, незаконними рішеннями, діями або бездіяльністю якого, на думку позивача, йому завдано шкоди.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (ч. 2 ст. 51 ЦПК України).

Натомість, позивач ОСОБА_1 зазначив, що саме відповідач ОСОБА_2 , а не Новояворівська міська рада є належним відповідачем у даній справі.

Як зазначалося вище, пред`явлення позову до неналежного відповідача, є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

В свою чергу, апеляційний суд позбавлений можливості залучити до участі у справі співвідповідача, оскільки немає передбачених законом повноважень змінювати склад осіб, які беруть участь у справі, крім випадків процесуального правонаступництва, передбаченого ст. 55 ЦПК України.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з остаточним висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, однак не може погодитись з мотивами відмови в задоволенні таких.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).

Таким чином, незважаючи на відсутність відповідних доводів апеляційної скарги, колегія суддів встановила порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для зміни оскаржуваного рішення, та виключають необхідність з`ясування та надання правової оцінки по суті спору, з метою виключення будь якої преюдиції у майбутньому.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції приходить висновку про необхідність зміни рішення суду першої інстанції в частині мотивів відмови у задоволенні позову, оскільки позивачем пред`явлено позов до неналежного відповідача.

В іншій частині рішення суду необхідно залишити без змін.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч.6ст.268 ЦПК).

Керуючись ст.ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ч.1 п.3,4 ст.376, ст..ст. 383, 384 ЦПК України,- суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 08 червня 2022 року змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову, виклавши їх в редакції даної постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 07 грудня 2022 року.

Головуючий суддя Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк