Постанова

Іменем України

26 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 757/37163/17-ц

провадження № 61-521св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

представник відповідача - адвокат Бершадська Ірина Миколаївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 січня 2021 року у складі судді Новака Р. В., та постанову Київського апеляційного суду від 13 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Соколової В. В., Андрієнко А. М.,

Поліщук Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до

Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі -

АТ «Ощадбанк») про зобов`язання вчинити дії.

Позовну заяву мотивовано тим, що 19 лютого 2013 року між нею та

АТ «Ощадбанк» укладений договір № 47/К на вклад «Комбінований» на ім`я фізичної особи. Згідно з пунктом 1.1 цього договору вона внесла, а банк прийняв на вкладний (депозитний) рахунок № НОМЕР_1 на умовах цього договору кошти в сумі 441 584,00 дол. США строком на 18 місяців, днем повернення депозиту є 19 серпня 2014 року.

03 серпня 2016 року з метою отримання відомостей щодо виконання взятих банком на себе зобов`язань з нарахування процентів її представник звернувся до відповідача із заявою, в якій просив банк надати письмову інформацію загальним документом, але окремо по кожному рахунку позивача, щодо суми процентів, яка була нарахована банком по кожному відкритому на її ім`я вкладу, за кожен місяць всього періоду дії договору станом на день надання відповіді на запит, а у випадку, якщо нарахування процентів за її вкладами було зупинено банком, повідомити підстави такого зупинення та дати, з яких припинилось нарахування процентів.

У відповідь на вказану заяву банк направив лист від 25 серпня 2016 року

№ 11/5-22/1638/320/2016-00/с за підписом директора департаменту роздрібного бізнесу Малахової В. В., проте у листі не було надано відповіді на поставлені питання.

Її представник звернувся додатково до банку та у відповідь йому були надані завірені банківські виписки за вказаним рахунком за період

з 19 лютого 2013 року до 09 вересня 2016 року, за якими нараховуються та обліковуються проценти за депозитами. Відповідно до цієї виписки останній раз відповідач нарахував їй проценти згідно з договором за період з 19 серпня 2014 року до 31 серпня 2014 року у сумі 48 611,40 дол. США. Відомості про подальші нарахування процентів, а саме з 01 вересня

2014 року, відсутні.

Зазначала, що відсутність будь-яких відомостей в банківській виписці про нарахування їй процентів після вказаної дати свідчить про невиконання банком своїх договірних зобов`язань і про порушення умов договору та чинного законодавства з боку відповідача.

Ураховуючи зазначене та заяву про зміну предмету позову ОСОБА_1 просила суд зобов`язати АТ «Ощадбанк» виконати умови договору № 47/К на вклад «Комбінований» на ім`я фізичної особи від 19 лютого 2013 року, укладеного між нею та ПАТ «Державний ощадний банк України» шляхом поновлення нарахування процентів за період з 19 липня 2014 року

до 18 серпня 2014 року за ставкою 8,5 % річних, з 01 вересня 2014 року

до 18 лютого 2016 року за ставкою 8,25 % річних, з 19 лютого 2016 року

до 18 серпня 2017 року за ставкою 6 % річних, з 19 серпня 2017 року

до 18 лютого 2019 року за ставкою 2 % річних, з 19 лютого 2019 року

нарахування здійснювати за ставкою відповідно до умов договору.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 19 січня 2021 року, позов ОСОБА_1 до АТ «Ощадбанк» про зобов`язання вчинити дії задоволено.

Зобов`язано АТ «Ощадбанк» виконати умови договору № 47/К на вклад «Комбінований» на ім`я фізичної особи від 19 лютого 2013 року, укладеного між ПАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 шляхом поновлення нарахування процентів за період з 19 липня 2014 року до 18 серпня 2014 року за ставкою 8,5 % річних, з 01 вересня 2013 року до 18 лютого 2016 року за ставкою

8,25 % річних, з 19 лютого 2016 року до 18 серпня 2017 року за ставкою 6 % річних, з 19 серпня 2017 року до 18 лютого 2019 року за ставкою 2 % річних,

з 19 лютого 2019 року до 19 січня 2021 року за ставкою відповідно до умов договору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що матеріали справи не містять належних доказів, що цивільна дієздатність позивача була обмежена. Накладення арешту на видаткову частину належного позивачу рахунку у банку, не свідчить про обмеження цивільної дієздатності позивача. Також судом не було встановлено вчинення сторонами договору дій, які свідчать про припинення або розірвання договору, а враховуючи положення пункту 2.8 договору, суд вважав, що договір є чинним, тому позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 13 грудня 2021 року апеляційну скаргу АТ «Ощадбанк» залишено без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 січня 2021 року залишено без змін.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що договір банківського вкладу було укладено 19 лютого 2013 року, а розпорядження Головного управління з обслуговування клієнтів ПАТ «Ощадбанк» про зміну розміру відсоткової ставки, було видано 14 липня 2014 року, тому його дія не може поширюватись на договір, укладений між сторонами у справі. У пункті 2.9 договору сторони погодили, що розмір процентної ставки, зазначеної

у пункті 1.2 договору, може бути змінений у разі зміни облікової ставки Національного банку України та/або зміни ситуації на валютно-кредитному ринку. Змінюючи процентну ставку і встановлюючи її в розмірі 0 % річних щодо позивача, ПАТ «Ощадбанк» діяв відповідно до рішення уповноваженого банком органу - Комітету по управлінню активами та пасивами АТ «Ощадбанк», яким ініціювалося встановлення по діючих строкових вкладах, на які накладено арешт, процентної ставки у розмірі 0 % річних з повідомленням про це вкладників відповідно до умов укладених

з ними депозитних договорів. Оскільки зміна процентної ставки за договором відбулася з підстав не передбачених цим договором, то в цьому випадку нарахування 0 % річних є порушенням банком договірних зобов`язань. Отже, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про те, що позивач має право на примусове зобов`язання відповідача виконання ним умов за договором банківського вкладу, шляхом поновлення нарахування процентів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у січні 2022 року до Верховного Суду,

АТ «Ощадбанк», посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та відмовити у задоволенні позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 січня 2022 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

У жовтні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року справу призначено

до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди першої та апеляційної інстанцій при ухваленні оскаржуваних рішень безпідставно не застосували (неправильно застосували) до спірних правовідносин статтю 1074 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статтю 59 Закону України «Про банки і банківську діяльність», пункт 10.9 глави 10 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22,

не врахували висновків щодо застосування вказаних норми права

у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду

від 27 серпня 2019 року у справі № 520/9858/18 від 15 листопада

2019 року у справі № 910/101/19, у яких зазначено:

- «арешт коштів - це операція, що полягає в обмеженні прав власника щодо розпорядження своїми грошовими коштами» (пункт 4.33 постанови Верховного Суду від 15 листопада 2019 року у справі № 910/101/19);

- «арешт коштів на рахунку передбачає блокування видаткових операцій за рахунком клієнта, що у свою чергу виключає проведення банком будь-яких видаткових операцій за цим рахунком.

Преамбулою Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню)» доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму» визначено, що видаткова фінансова операція - це фінансова операція, яка призводить до зменшення активів на рахунку клієнта - власника активів.

Таким чином, виходячи із системного аналізу тлумачення цього терміну, блокування видаткових (фінансових) операцій за рахунком клієнта, свідчить про заборону будь-яких видаткових операцій, що фактично виключає можливість банку використовувати ці кошти» (пункти 4.36, 4.37 постанови Верховного Суду від 15 листопада 2019 року у справі № 910/101/19);

- «співвідношення понять «арешт коштів на рахунках» та «зупинення видаткових операцій на рахунках» мають однакове значення з точки зору їх застосування як примусового заходу. Під час дії документа про арешт коштів банк зупиняє видаткові операції за рахунком клієнта до отримання передбачених законодавством документів про зняття арешту з коштів» (постанова Верховного Суду від 27 серпня 2019 року у справі

№ 520/9858/18, пункт 4.38 постанови Верховного Суду від 15 листопада 2019 року у справі № 910/101/19);

- «банк не міг користуватися грошовими коштами позивача у розумінні статті 536 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами, оскільки кошти не знаходились у вільному користуванні банком. При цьому, залишення коштів на рахунку, на підставі ухвали слідчого судді про арешт грошових коштів позивача, після закінчення строку дії депозитного договору не свідчить про продовження цього договору, а також використання цих коштів банком і, в такий спосіб, не є підставою для нарахування процентів за вкладом, інфляційних втрат та три проценти річних» (пункти 4.41, 4.45 постанови Верховного Суду від 15 листопада

2019 року у справі № 910/101/19).

Наведені висновки Верховного Суду, на думку заявника, дають підстави для висновку, що при наявності арешту, накладеного на видаткову частину відкритих на ім`я ОСОБА_1 рахунків у АТ «Ощадбанк», банк не міг користуватися грошовими коштами позивача у розумінні статті 536 ЦК України. Залишення коштів на рахунку, на підставі ухвал слідчого судді про накладення арешту на видаткову частину відкритих на ім`я ОСОБА_1 рахунків у АТ «Ощадбанк», після закінчення строку дії договору

від 19 лютого 2013 року № 47/К не свідчить про автопролонгацію договору за волевиявленням сторін та використання цих коштів банком, і не є підставою для нарахування процентів за вкладом.

Зазначає, що суд першої та апеляційної інстанцій вийшли за межі позовних вимог та зобов`язали АТ «Ощадбанк» виконати умови договору № 47/К на вклад «Комбінований» на ім`я фізичної особи від 19 лютого 2013 року шляхом поновлення нарахування процентів за період з 19 липня 2014 року до 18 серпня 2014 року за ставкою 8,5 % річних, з 01 вересня 2013 року

до 18 лютого 2016 року за ставкою 8,25 % річних. Тобто зобов`язали відповідача поновити нарахування процентів за депозитним договором за період з 01 вересня 2013 року до 31 серпня 2014 року, за який позивач не просив зобов`язати поновлення нарахування процентів та за період, за який проценти АТ «Ощадбанк» нараховано, що підтверджено матеріалами справи і встановлено судами.

Відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 не подала.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 19 лютого 2013 року укладено договір № 47/К на вклад «Комбінований» на ім`я фізичної особи, за умовами якого вкладник вносить, а банк приймає на вкладний (депозитний) рахунок

№ НОМЕР_1 кошти у сумі 441 584,00 дол. США строком на 18 місяців, строк повернення визначений датою 19 серпня 2014 року, банк щомісячно нараховує проценти на депозит у розмірі 8,5 % річних (пункти 1.1.-1.3. договору).

Пунктом 2.8 цього договору сторони погодили, що після закінчення строку, вказаного у пункті 1.1 договору, договір автоматично подовжується щоразу на строк, вказаний у пункті 1.1 договору, за ставкою, яка діятиме в банку на момент подовження, відповідно до договору.

Відповідно до пункту 2.9 договору розмір процентної ставки, зазначеної

в пункті 1.2, договору, може бути змінений у разі зміни облікової ставки Національного банку України та/або зміни ситуації на грошово-кредитному рину. Про зміну процентної ставки банк повідомляє вкладника шляхом публічного письмового оголошення в установі банку, в якому зазначає розмір нової процентної ставки. Якщо протягом 10 днів з дня повідомлення нового розміру процентної ставки від вкладника не надходить заперечень, сторони вважають, що вкладник дав згоду на зміну процентної ставки. Нова процентна ставка починає діяти з 11-го дня після її оголошення. У разі надходження від вкладника заперечень у письмовій формі протягом 10 днів з дня повідомлення, договір вважається розірваним з 11-го дня після оголошення нової процентної ставки, і кошти з рахунку повертаються вкладнику з процентами, нарахованими згідно з пунктом 1.2 договору. При неотриманні вкладником суми коштів з рахунку з 11-го дня, останні зберігаються банком без нарахування процентів.

Пунктом 3.2 договору визначено, що банк має право змінювати процентну ставку за депозитом у порядку, визначеному пунктом 2.9 договору, а в разі незгоди вкладника на таку зміну, розірвати договір.

Відповідно до пункту 3.3 договору банк зобов`язується повернути депозит шляхом видачі готівкою та сплатити нараховані кошти, обумовлені договором, шляхом перерахування на рахунок № НОМЕР_2 , відкритий у АТ «Ощадбанк», код банку 300465 або шляхом видачі готівкою.

Згідно з пунктом 4.1 договору № 47/К договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором (а.с. 7-8, т. 1).

З банківської виписки за рахунком в період з 19 лютого 2013 року

до 09 вересня 2016 року, останній раз АТ «Ощадбанк» нарахував проценти згідно з договором в серпні 2014 року (а.с. 11-13,153-154, т. 1).

Ухвалами Печерського районного суду міста Києва від 23 травня 2014 року

у справі № 757/13052/14-к накладено арешт на видаткову частину належних ОСОБА_1 рахунків у ПАТ «Ощадбанк», зокрема і за договором № 47/К на вклад «Комбінований» на ім`я фізичної особи від 19 лютого

2013 року, а саме на видаткову частину належних їй рахунків, зокрема

у АТ «Ощадбанк» - на рахунок № НОМЕР_1 (а.с. 35-38, 63-64,

167-169, т. 1).

Вказаний арешт скасовано ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 28 липня 2014 року (а.с. 65-66, т. 1).

Проте, ухвалами Печерського районного суду міста Києва від 30 травня 2014 року у справі № 757/13907/14-к, від 04 серпня 2014 року у справі

№ 757/20995/14-к, від 24 листопада 2014 року у справі № 757/34602/14, також був накладений арешт на видаткову частину належних ОСОБА_1 рахунків у ПАТ «Ощадбанк», зокрема і на рахунок № НОМЕР_1

(а.с. 171-179, т. 1).

Відповідно до протоколу № 1406-24 засідання комітету з питань управління активами та пасивами АТ «Ощадбанк» від 16 червня 2014 року, вирішено встановити за діючими строковими вкладами, на які накладено арешт, процентну ставку у розмірі 0 % річних з повідомленням про це вкладників відповідно до умов укладених з ними депозитних договорів (а.с. 39,

180-182, т. 1).

Розпорядженням Головного управління з обслуговування клієнтів

від 14 липня 2014 року № 19 АТ «Ощадбанк», на виконання рішення

Комітету по управлінню активами та пасивами АТ «Ощадбанк» від 16 червня 2014 року № 1406-24 щодо зміни умов нарахування процентних ставок

по діючих вкладах, на які накладене арешт, встановлено, що з 14 липня 2014 року по діючих строкових вкладах фізичних осіб, на які накладено арешт, встановлено процентну ставку у розмірі 0 % річних. Поновлення ставки нарахування процентів по вкладах здійснюється з дня, наступного за днем зняття арешту. Начальнику управління з обслуговування фізичних осіб доручено забезпечити інформаційне повідомлення вкладників про вказані зміни шляхом оприлюднення в операційному залі центрального апарату банку. Забезпечити повідомлення вкладників про вказані зміни відповідно до умов укладених з ними депозитних договорів. Додатком до даного Розпорядження є оголошення (а.с. 40, 41, 183, 184, т. 1).

Процентна ставка за депозитним договором «Комбінований», який змінений на «Гнучкий», змінювалася: станом на 01 вересня 2014 року (початкова дата заявлена у позовних вимогах) ставка становила 8,25 % і діяла до 09 лютого 2015 року; з 09 лютого до 10 серпня 2015 року ставка становила 6,25 %;

з 10 серпня 2015 року до 18 листопада 2015 року становила 8 %;

з 18 листопада 2015 року до 18 лютого 2016 року - 7 %; з 18 лютого

2016 року до 01 червня 2016 року - 6 %; з 01 червня 2016 року до 22 липня 2016 року - 5,5 % ; з 22 липня 2016 року до 24 жовтня 2016 року - 5 % року;

з 01 грудня 2016 року до 28 лютого 2017 року - 3,5 % річних, з 28 лютого 2017 року - 2 % річних (а.с. 67-80,110-128, т. 1).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга АТ «Ощадбанк» задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та

вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом частини першої статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до стаття 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Вклад (депозит) - це кошти в готівковій або в безготівковій формі, у валюті України або іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення, (частина перша статті 1060 ЦК України).

Якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором (частина четверта статті 1060 ЦК України).

Згідно зі статтею 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Банк має право змінити розмір процентів, які виплачуються на вклади на вимогу, якщо інше не встановлено договором. У разі зменшення банком розміру процентів на вклади на вимогу новий розмір процентів застосовується до вкладів, внесених до повідомлення вкладників про зменшення процентів, зі спливом одного місяця з моменту відповідного повідомлення, якщо інше не встановлено договором. Встановлений договором розмір процентів на строковий вклад або на вклад, внесений на умовах його повернення у разі настання визначених договором обставин, не може бути односторонньо зменшений банком, якщо інше не встановлено законом. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів на строковий вклад

в односторонньому порядку є нікчемною. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Судом встановлено, що відповідно до пункту 2.10 договору вкладу

від 19 лютого 2013 року сторони погодили лише дві підстави для зміни розміру процентної ставки: зміна облікової ставки Національного банку України та/або зміна ситуації на валютно-кредитному ринку. Обставини накладення арешту не передбачені умовами договору, як такі, що дають підстави для зміни процентної ставки.

Договір банківського вкладу було укладено 19 лютого 2013 року,

а розпорядження Головного управління з обслуговування клієнтів

АТ «Ощадбанк» про зміну розміру відсоткової ставки, видано 14 липня

2014 року, отже, його дія не може поширюватись на договір укладений між сторонами у справі.

Пунктом 2.9 цього договору сторони погодили, що розмір процентної ставки, зазначеної в пункті 1.2 договору, може бути змінений у разі зміни облікової ставки Національного банку України та/або зміни ситуації на валютно-кредитному ринку.

Змінюючи процентну ставку і встановлюючи її в розмірі 0 % річних щодо позивача, АТ «Ощадбанк» діяв відповідно до рішення уповноваженого банком органу - Комітету по управлінню активами та пасивами

АТ «Ощадбанк», яким ініціювалося встановлення по діючих строкових вкладах, на які накладено арешт, процентної ставки у розмірі 0 % річних

з повідомленням про це вкладників відповідно до умов укладених

з ними депозитних договорів.

Цим же рішенням, пунктом 4 передбачено доповнення типових договорів банківського вкладу новим пунктом, що стосується припинення нарахування процентів по вкладу на період його арешту.

На виконання цього рішення Головним управлінням з обслуговування клієнтів АТ «Ощадбанк» від 14 липня 2014 року прийнято розпорядження

№ 19, за яким з 14 липня 2014 року по діючих строкових вкладах фізичних осіб, на які накладено арешт, встановлено процентну ставку у розмірі 0 % річних. Поновлення ставки нарахування процентів по вкладах здійснюється з дня, наступного за днем зняття арешту.

Відповідно до пункту 2.8 договору сторони погоджуються з тим, що після закінчення строку, вказаного у пункті 1.1 договору, договір автоматично подовжується щоразу на строк, вказаний у пункті 1.1 договору, за ставкою, яка діятиме в банку на момент подовження відповідно до договору.

Процентна ставка за депозитним договором «Комбінований», який змінений на «Гнучкий» змінювалася неодноразово. Вказані обставини перевірені судом і доводами апеляційної скарги не спростовуються, а отже, визначені судом першої інстанції періоди і розміри нарахування процентів на банківський вклад відповідають наявним між сторонами договірним правовідносинам.

Ураховуючи зазначене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився

і апеляційний суд, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , виходив

з того, що банк незаконно змінив процентну ставку за вкладом

в односторонньому порядку, оскільки така підстава для зміни як накладення арешту на вклад не передбачена умовами укладеного між сторонами договору. Оскільки зміна процентної ставки за договором відбулася з підстав не передбачених договором, то нарахування банком 0 % річних є порушенням договірних зобов`язань, а тому позивач має право на примусове зобов`язання виконання банком умов договору банківського вкладу, шляхом поновлення нарахування процентів. Умовами договору передбачено, що після його закінчення, він пролонгується на такий же строк за процентною ставкою, що діє у банку на момент пролонгації, а тому відповідач зобов`язаний здійснювати нарахування процентів за період

з 19 липня 2014 року до 18 серпня 2014 року за ставкою 8,5 % річних,

з 01 вересня 2014 року до 18 лютого 2016 року за ставкою 8,25 % річних,

з 19 лютого 2016 року до 18 серпня 2017 року за ставкою 6 % річних,

з 19 серпня 2017 року до 18 лютого 2019 року за ставкою 2 % річних,

з 19 лютого 2019 року до 19 січня 2021 року за ставкою відповідно до умов договору.

Такий висновок судів попередніх інстанцій відповідає правовим висновкам, викладеним Верховним Судом у постановах від 22 травня 2019 року у справі

№ 757/37156/17 (провадження № 61-48920св18), від 15 грудня 2021 року

у справі № 757/37160/17-ц (провадження № 61-7055св20) у подібних правовідносинах між тими ж сторонами, з тим самим предметом спору.

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанції вийшли за межі позовних вимог та зобов`язали АТ «Ощадбанк» поновити нарахування процентів за депозитним договором за період з 01 вересня 2013 року до 18 лютого 2016 року за ставкою 8,25 % річних, тобто за період

з 01 вересня 2013 року до 31 серпня 2014 року, за який позивач не просилазобов`язати поновлення нарахування процентів та за період, за який проценти АТ «Ощадбанк» нараховано, не заслуговують на увагу, оскільки судом першої інстанції помилково у зазначенні періоду нарахування процентів вказано 2013 рік замість 2014 року. Сторони у справі не позбавлені права звернутися до суду, який ухвалив рішення у справі, із заявою про виправлення описки, а не шляхом скасування судового рішення.

Перевіряючи наведені АТ «Ощадбанк» у касаційній скарзі доводи про застосування судами попередніх інстанцій норми права без урахування висновків щодо її застосування у подібних правовідносинах, викладених

у постанові Великої Палати Верхового Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), постановах Верховного Суду

від 27 серпня 2019 року у справі № 520/9858/18, від 15 листопада 2019 року у справі № 910/101/19 та від 27 листопада 2019 року у справі

№ 757/37160/17-ц, що слугували підставою для відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, Верховний Суд виходить з їх необґрунтованості.

Так, постанови Верховного Суду від 27 серпня 2019 року у справі

№ 520/9858/18 та від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, на які заявник посилається, як на приклад неоднакового застосування норми права у подібних правовідносинах, ухвалені Верховним Судом у справах

з іншим предметом спору (про підтвердження обґрунтованості умовного адміністративного арешту майна, зупинення видаткових операцій та про стягнення безпідставно одержаних коштів/про визнання договору укладеним та стягнення заборгованості за договором підряду), а тому висновки, викладені у цих постановах, не можуть свідчити про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права.

Доводи касаційної скарги АТ «Ощадбанк» про застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду

від 15 листопада 2019 року у справі № 910/101/19, не спростовують правильність висновків апеляційного суду з огляду на таке.

Розглядаючи спір між ТОВ «Маргаз» та АТ «Сбербанк» про стягнення процентів за договором вкладу, а також трьох процентів річних

та інфляційних втрат, передбачених статтею 625 ЦК України, Верховний Суд у постанові від 15 листопада 2019 року у справі № 910/101/19 дійшов висновку про те, що «банк не міг користуватися грошовими коштами позивача у розумінні статті 536 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами, оскільки кошти не знаходились у вільному користуванні банком. При цьому, залишення коштів на рахунку, на підставі ухвали слідчого судді про арешт грошових коштів позивача, після закінчення строку дії депозитного договору не свідчить про продовження цього договору, а також використання цих коштів банком і, в такий спосіб, не є підставою для нарахування процентів за вкладом, інфляційних втрат та три проценти річних», а тому вважав наявними підстави для звільнення банку від цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне повернення коштів

з депозитного рахунку після закінчення строку дії договору вкладу.

Аналіз фактичних обставин справи № 910/101/19 дає підстави для висновку, що Верховний Суд у постанові від 15 листопада 2019 року під час її розгляду перевіряв наявність чи відсутність зобов`язань банку нараховувати проценти після закінчення дії договору. Крім того, у справі

№ 910/101/19Верховний Суд виходив з того, що сторони у пункті 6.11 підрозділу 6 «Відповідальність сторін» погодили, що банк звільняється від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за договором у тому випадку, якщо відповідно до законодавства буде проведено примусове списання (стягнення) коштів з рахунку або накладений арешт на кошти, що розміщені на рахунку, в порядку, передбаченому законодавством.

Натомість, у справі, що переглядається, у пункті 4.5 договору № 47/К на вклад «Комбінований» від 19 лютого 2013 року, сторони визначили вичерпні обставини невиконання ними своїх обов`язків, зокрема, що сторони звільняються від відповідальності за невиконання умов договору, якщо воно відбулося внаслідок дії обставин непереборної сили, якими є: стихійне лихо, прийняття органами державної влади відповідних актів тощо. Крім того, у справі № 757/37163/17-ц, що переглядається Верховним Судом, позивач посилалася на невиконання банком умов депозитного договору щодо нарахування процентів під час дії договору.

Таким чином, Верховний Суд дійшов до висновку, що хоча правовідносини

у справах № 910/101/19 та № 757/37163/17-ц і є подібними, однак фактичні обставини у них є абсолютно відмінними, а отже, безпідставними є аргументи заявника про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, зокрема не урахування ним висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду

від 15 листопада 2019 року у справі № 910/101/19.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції

від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях,

з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ,

від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Зазначене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Таким чином, заявлені в касаційній скарзі підстави касаційного оскарження судових рішень, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, не знайшли свого підтвердження під час касаційного розгляду справи, тобто є необґрунтованими.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 січня 2021 року

та постанову Київського апеляційного суду від 13 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк