ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1704/22Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/2607/21 Категорія: 314000000 Піньковський Р. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2022 року Черкаський апеляційний суд в складі:

суддівВініченка Б.Б., Карпенко О.В., Новікова О.М.
за участю секретаря Любченко Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 25 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про недійсність майнових прав на частку спільного майна, -

в с т а н о в и в :

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

В мотивування поданого позову посилався на те, що по договору дарування від 27.05.1994 йому і ОСОБА_3 належить як єдине ціле частина житлового будинку по АДРЕСА_1 . Мають рівні спільні права і обов`язки, а частки не мають самостійного значення і кожному з них належить право вимоги щодо користування і недоторканності спільного майна та протидіяти будь-яким незаконним діям в любій формі. Вказує, що ОСОБА_3 по фальшивому договору дарування від 29.08.2017 передала ОСОБА_2 свої майнові права і порушила діючі закони про власність, співвідношення часток і цілісність спільного майна, вільний доступ до приміщень та інші перепони.

На підставі викладеного просив суд визнати майнові права ОСОБА_4 по договору дарування від 29.08.2017 на частку спільного майна по АДРЕСА_1 недійсними та стягнути судовий збір.

Заочним рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 25 серпня 2022 року відмовлено повністю у задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що судом встановлено, що права позивача оспорюваним договором жодним чином не порушені, оскільки позивач не довів належними та допустимими доказами, яким чином договір дарування від 29.08.2017, укладений між ОСОБА_3 та відповідачем у цій справі ОСОБА_2 , порушує його цивільне право.

Зазначено, що судом встановлено, що Уманським міськрайонним судом Черкаської області у справі № 705/752/20 2/705/1462/20 30 вересня 2020 прийнято рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про уявні майнові права, яким у задоволенні позову відмовлено, а під час розгляду судом апеляційної інстанції апеляційної скарги ОСОБА_1 на вказане рішення суду було встановлено, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про недоведеність позивачем таким самих обставин, на які він посилається в позовній заяві, тому доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі необґрунтовані та безпідставні.

Суд зазначив, враховуючи, що в судовому порядку вже вирішувалось питання щодо недійсних прав у договорі дарування ОСОБА_2 та було однозначно встановлено, що договір дарування від 29.08.2017 ніяким чином не може вплинути на права позивача ОСОБА_1 , тому в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що рішення заперечує, рішення не відповідає обставинам справи, не з`ясований в повному обсязі зміст спірних правовідносин (предмет і підстави позову).

Також вказав, що основа позову є спільна сумісна власність згідно договору дарування від 27.05.1994, яка неділима ( спільна кухня, прохідні кімнати та інш.), а суд необ`єктивно в основу рішення включив уявну спільну часткову власність, що використовується для розкрадання його майна і на думку суду не впливає на його права.

Додатково суд його докази визнав незалежними. При таких обставинах суд зобов`язаний незалежно від стадії судового процесу залишити позов без розгляду за ст. 183, 185, 187, 200, 257 ЦПК України для повторного звернення, а також стягнути судовий збір з відповідача в дохід держави.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає даним вимогам закону.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до положень частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

У частинах другій, четвертій статті 83 ЦПК України зазначено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У правовідносинах на позивача покладається обов`язок довести наявність підстав для задоволення позову, про що позивач повинен надати докази, а відповідач має зустрічний обов`язок довести ті обставини, які становлять основу його заперечень і спростовують відповідні вимоги.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 559/2218/17.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Виходячи з вказаних положень судовому захисту підлягає саме порушене право, тому відсутність доказів щодо наявності порушеного права є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 751/968/18.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_5 посилався на те, що на підставі договору дарування від 27 травня 1994 року йому і ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належить садиба по АДРЕСА_1 , їм належать рівні спільні права і обов`язки, а частки не мають самостійного значення і кожному належить право вимоги щодо користування і не доторканність спільного майна. Проте ОСОБА_3 29 серпня 2017 року уклала договір дарування і передала ОСОБА_2 свої майнові права і порушила закон про власність, співвідношення часток і цілісність спільного майна. При цьому, до матеріалів справи додав лише копію договору дарування від 27 травня 1994 року.

Позовні вимоги ОСОБА_1 стосуються саме майнових прав по договору дарування від 29 серпня 2017 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , однак вказані вимоги не містять нормативно-правового обґрунтування порушень прав позивача, а також порушень прав позивача при укладенні ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 договору дарування 29 серпня 2017 року.

Також в матеріалах справи відсутній договір дарування від 29 серпня 2017 року.

Установивши відсутність належних і допустимих доказів на підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними майнових прав ОСОБА_2 на частку спільного майна згідно договору дарування від 29 серпня 2017 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в даній справі.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанцій про безпідставність і недоведеність позовних вимог і висновки суду першої інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, що суд не з`ясував в повному обсязі зміст спірних правовідносин (предмет і підстави позову) не приймаються судом апеляційної інстанції, оскільки судом розглянуто справу в межах позовних вимог та з урахуванням наданих позивачем на підтвердження вимог доказами.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно з п. 6 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Встановивши, що позивач не надав належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження позову, а також порушення його цивільних прав, при укладенні договору дарування від 29.08.2017 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , з яким погоджується апеляційний суд.

Крім того, судом вірно зазначено, що позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст. 76-80, зазначені ним обставини, однак таких доказів він не надав.

Також судом першої інстанції під час розгляду справи враховано правову позицію, викладену в постанові КЦС ВС від 08.04.2020 у справі № 761/310/17, щодо визнання судом оспорюваного правочину недійсним.

Крім того, судом встановлено, що Уманським міськрайонним судом Черкаської області у справі № 705/752/20 2/705/1462/20 30 вересня 2020 року прийнято рішення, залишене судом апеляційної інстанції без змін, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про уявні майнові права, яким у задоволенні позову було відмовлено.

Отже, в судовому порядку вже вирішувалося питання щодо недійсних прав у договорі дарування ОСОБА_2 та було встановлено, що договір дарування від 29.08.2017 ніяким чином не може вплинути на права позивача.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що суд першої інстанції повинен був залишити позов без розгляду безпідставні.

Стаття 257 ЦПК України містить чіткий перелік підстав, за яких позов належить залишити без розгляду.

Із апеляційної скарги не вбачається підстав для залишення позову без розгляду, а посилання на порушення судом ст. 257 ЦПК України безпідставне, поскільки підстав, визначених ст. 257 ЦПК України про залишення позову без розгляду не вбачається.

Що стосується вимог скаржника в апеляційній скарзі про скасування заочного рішення і залишення позову без розгляду, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно із п.5 ч.1 ст.257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позов без розгляду.

Отже, суд може залишити без розгляду позов особи за заявою, поданою до початку розгляду справи по суті.

Оскільки предметом апеляційного оскарженні є заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 25 серпня 2022 року, яким позов ОСОБА_1 уже вирішено і відмовлено у його задоволенні, тобто, справу розглянуто по суті, тому апеляційний суд позбавлений права залишити без розгляду позов ОСОБА_1 з підстав, передбачених ст.257 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо посилання апелянта в апеляційній скарзі про стягнення з відповідача судових витрат апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд прийшов до висновку про залишення без змін заочного рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 25 серпня 2022 року, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, то відповідно судові витрати з відповідача до стягнення не підлягають.

Рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 268, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 25 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 27 грудня 2022 року.

Судді: