Постанова

Іменем України

19 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 373/1234/20

провадження № 61-6721ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Переяславської міської ради,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Сотника Олександра Ігоревича на постанову Київського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Матвієнко Ю. О., Гуля В. В., Мельника Я. С., від 16 червня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 25 липня 2015 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Від шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Сімейне життя у сторін не склалося через різні погляди на життя та виховання сина. На початку 2019 року чоловік перестав матеріально забезпечувати дружину, яка перебувала у декретній відпустці, а також перестав надавати кошти для загальних потреб дитини. У зв`язку з наведеним, а також з метою забезпечення нормального рівня життя - купівлі ліків, одягу, продуктів харчування позивач працевлаштувалася на роботу у м. Києві.

Однак після того, як позивачка почала працювати в м. Києві, стосунки між подружжям різко погіршилися, подружнє життя супроводжувалося сварками та образами на адресу позивачки.

28 червня 2019 року позивачка повернулася додому за адресою: АДРЕСА_1 , де відповідач у грубій формі повідомив, що дружину до будинки не впустить, дитину матері не покаже. Позивачка відразу викликала працівників поліції та повідомила про вчинення кримінального правопорушення, що полягало у погрозі фізичної розправою та приховуванні сина від неї. Саме з того часу позивачка жодного разу не змогла потрапити до спільного житла й почала винаймати житло у м. Києві, де і працювала. У подальшому 02 липня 2019 року при черговій спробі потрапити у спільній будинок та забрати сина відповідач ОСОБА_2 знову почав погрожувати дружині фізичним насиллям, у зв`язку з чим знову було викликано поліцію та подано відповідну заяву.

Починаючи з серпня 2019 року позивачка приїздила до сина на вихідні та разом з батьками відповідача спілкувалася з дитиною виключно з дозволу відповідача.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2019 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

На вмовляння позивачки з початку листопада до середини грудня 2019 року малолітній син проживав з матір`ю у м. Києві за адресою: АДРЕСА_2 . Протягом 2020 року дитина проживала то з позивачкою, то з відповідачем за їх домовленістю.

На день звернення з позовом до суду дитина позивачки та відповідача проживає разом з матір`ю. Син зарахований до дитячого садочку № 455 в м. Києві.

В той же час, ОСОБА_2 проживає разом з іншою жінкою та її дитиною у будинку, який був придбаний позивачкою та відповідачем під час шлюбу та є їх сумісною власністю. Інтересам дитини не відповідає фактичний стан речей - відсутність розуміння власного дому, виховання дитини іншою чужою жінкою, в той час, коли позивачка проживає сама і абсолютно здатна виховувати власного сина та доглядати за ним.

Вказувала, що вона якнайкращим чином виконує свої батьківські обов`язки щодо сина, піклується про його фізичне та психологічне здоров`я, інтелектуальний та фізичний розвиток, належним чином утримує сина, забезпечує його усім необхідним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області у складі судді Опанасюка І. Л., від 31 серпня 2021 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з інтересів малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки зміна усталеного способу життя дитини, який на момент ухвалення рішення проживає з ОСОБА_2 , її звичайного оточення може вкрай негативно впливати на несформовану психіку дитини.

Згідно з актом обстеження умов проживання, за місцем проживання ОСОБА_2 , де зареєстрована дитини, ОСОБА_3 створені умови для навчання і виховання, останній має власну окрему кімнату, умебльовану, забезпечений всім необхідним для навчання і проживання, відповідач забезпечує йому належне харчування. Дитина відвідує ДНЗ за місцем проживання в м. Переяслав та спортивний гурток, потреби дитини задовольняються у повному обсязі, батько приділяє сину достатньо уваги та часу.

У той же час, позивачка винаймає житло та змінює місця проживання в зв`язку зі зміною роботи. В позовній вимозі ОСОБА_1 просить суд визначити місце проживання ОСОБА_3 разом із матір`ю, не вказуючи при цьому адреси проживання. При цьому позивач зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , тобто за місцем реєстрації і проживання відповідача і малолітнього ОСОБА_3 . Наведене викликає сумніви в можливості позивачки забезпечити малолітньому сину кращі умови ніж ті, які у нього є.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою апеляційного суду від 16 червня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 31 серпня 2021 року скасоване та ухвалене нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 . Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, відхилив висновок, складений Службою у справах дітей виконавчого комітету Переяславської міської ради від 23 лютого 2021 року № 07/21, про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 з матір`ю, зазначивши, що він є однобічним, ґрунтується лише на доводах матері дитини, а викладені в ньому факти нічим не підтверджуються. Разом з тим, зі змісту висновку вбачається, що працівники служби неодноразово спілкувалися з обома батьками, проводили з ними роз`яснювальні бесіди та володіють ситуацією, що склалася між сторонами даної справи. При цьому у висновку зазначено і про особисту прихильність малолітнього ОСОБА_3 саме до матері та надано належну оцінку виконанню нею своїх батьківських обов`язків щодо сина. Крім того, висновок про визначення місця проживання дитини узгоджується з іншими наявними у справі доказами, які позитивно характеризують особи позивачки ОСОБА_1 , як матері, підтверджують створення нею належних умов для проживання та виховання малолітнього сина, доводять її відповідальне ставлення до своїх обов`язків та наявність між нею та сином тісного психологічного зв`язку.

Посилання суду на те, що позивачка не забезпечить малолітньому сину кращі умови ніж ті, які є, маючи на увазі проживання з батьком у будинку у м. Переяслав, є нічим іншим, як припущенням суду, оскільки надані позивачем докази відповідачем спростовані не були, а наданий ним акт про належні умови проживання сина у АДРЕСА_1 є недостатнім доказом для висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача. Необґрунтованими є і посилання суду у рішенні на те, що малолітній син сторін відвідує ДНЗ за місцем проживання в м. Переяслав та спортивний гурток, оскільки доказів на підтвердження цих обставин матеріали справи не містять.

Наявні у матеріалах справи докази свідчать про те, що між сторонами по справі склалися неприязні стосунки, ОСОБА_2 вчиняє протиправні дії по відношенню до матері свого сина, порушує її права, як матері, порушує рівність прав батьків щодо дитини. ОСОБА_1 забезпечена житлом, працює і має дохід, при цьому, вона не втрачала контакт з сином та хоче брати активну участь в процесі його виховання, не чинить перешкод батьку у спілкуванні з сином. У зв`язку з наведеним, визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 з матір`ю відповідатиме найкращим інтересам дитини, сприятиме стабільності і урегульованості відносин та створить для дитини найкращі умови для фізичного, психічного та духовного розвитку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

В касаційній скарзі на постанову Київського апеляційного суду

від 16 червня 2022 року представник ОСОБА_2 - адвокат Сотник О. І., посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржене судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

19 липня 2022 року представник ОСОБА_2 - адвокат Сотник О. І. подав касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 16 червня 2022 року.

Ухвалою Верховного Суду від 10 серпня 2022 року відкрито касаційне провадження.

У серпні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 03 жовтня 2022 року відмовлено у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 - Сотника О. І. у зупиненні виконання постанови Київського апеляційного суду від 16 червня 2022 року й справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, провадження № 61-44369св18, від 01 серпня 2018 року у справі № 207/3144/16, провадження № 61-29090св18, від 04 березня 2020 року у справі № 356/417/17, провадження № 61-16764св18, від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Вважає, що апеляційний суд формально підійшов до розгляду справи, відкрито зайнявши позицію однієї з сторін, надаючи перевагу доказам сторони позивача і не беручи до уваги докази сторони відповідача, не надаючи оцінку усім доказам, наявним в матеріалах справи, що призвело до ухвалення завідомо незаконного рішення. Так, в матеріалах справи містяться два протилежних висновки Служби у справах дітей і сім`ї Переяславської міської ради щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , а саме: перший, датований 15 вересня 2020 року, про визначення місця проживання з батьком, та другий, датований 23 лютого 2021 року, в якому сформульований протилежний висновок. Натомість суд апеляційної інстанції виключно на останньому зробив свій висновок про необхідність задоволення позовних вимог, які не гуртуються ані на нормах матеріального права, ані на дійсних обставинах справи.

Ухвалюючи рішення, суд апеляційної інстанції не врахував, що саме позивачка фактично покинула свого чоловіка із дитиною та переїхала на постійне проживання до м. Києва, а в подальшому її спілкування з сином було більше ситуативним та нетривалим, ніж постійним, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості про наявність постійного доходу позивачки, що є одним із визначальних аспектів ухвалення рішення на її користь, як і відсутні відомості про наявність належного позивачці житла у власності на відміну від відповідача.

Крім того , під час розгляду справи не була заслухана думка малолітнього ОСОБА_3 в присутності представників сторін, психолога щодо того, з ким із батьків він бажає проживати.

Відзив до суду касаційної інстанції не поданий.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2019 року (справа № 373/1782/19) шлюб між сторонами розірвано.

З акту № 255 обстеження умов проживання від 18 грудня 2019 року, складеного завідувачем сектору служби у справах дітей Дніпровської РДА в м. Києві Ісаєвою І. М., встановлено, що позивачка проживає в орендованій двокімнатній квартирі по АДРЕСА_3 , разом з ОСОБА_5 в належних умовах.

З акту № 40 обстеження умов проживання, складеного головним спеціалістом юрисконсультом Наумовим В. В., вбачається, що в будинку за адресою: АДРЕСА_4 , який складається з двох поверхів та чотирьох кімнат, проживають ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 дитина проживає з мамою в окремій кімнаті, одягом та взяттям забезпечена, продуктами та іграми для розвитку також.

З акту № 160 обстеження умов проживання від 18 вересня 2020 року, складеного завідувачем сектору служби у справах дітей Дніпровської РДА в м. Києві Ісаєвою І. М., встановлено, що позивачка проживає в орендованій двокімнатній квартирі по АДРЕСА_5 в належних для проживання умовах, що також підтверджується і договором оренди житлового приміщення від 25 серпня 2020 року.

Талоном-повідомленням № 3683 від 02 липня 2019 року підтверджується факт звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів з приводу погроз з боку відповідача та небажання віддавати спільну дитину.

Також встановлено, що малолітній ОСОБА_3 з 04 жовтня 2018 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно консультативного висновку психолога ТОВ «Християнський адвентистський медичний центр» ОСОБА_7 від 09 грудня 2020 року дитина демонструє негативне ставлення до батька.

Малолітній ОСОБА_3 відвідує дитячий садок з 01 вересня 2020 року, що вбачається з довідки № 127 від 26 жовтня 2020 року, виданої ДНЗ № 455 управління освіти Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації.

Відповідно до висновку, складеного Службою у справах дітей виконавчого комітету Переяславської міської ради від 23 лютого 2021 року № 07/21, з обома батьками неодноразово проводилася роз`яснювальна бесіда щодо налагодження стосунків. На всі рекомендації, поради працівників служб щодо недопущення перешкоджання спілкування матері з дитиною ОСОБА_2 не реагував. Навпаки, одразу починав скаржитися на працівників служб Представнику Уповноваженого ВР України з прав людини щодо тиску на нього, зловживання службовими обов`язками. У працівників служби у справах дітей та сім`ї, центру соціальних служб склалася думка, що гр. ОСОБА_2 просто мститься колишній дружині за те, що вона не захотіла з ним проживати. І знаряддям своєї помсти обрав їхнього малолітнього сина. Він ніколи не зважав і не враховував бажання дитини. Неодноразово були випадки, коли малолітній ОСОБА_8 в присутності головного спеціаліста служби ОСОБА_9 біг, тулився і просився саме до матері. ОСОБА_1 є хорошою матір`ю. Належно виконує батьківські обов`язки. Займається вихованням, розвитком та утриманням сина. Забезпечує його усім необхідним: раціональним харчуванням, одягом та взуттям згідно сезону, засобами гігієни, іграшками, дидактичним матеріалом. Піклується про його фізичний, психологічний стан здоров`я. має тісний психологічний зв`язок з дитиною. Веде здоровий спосіб життя. До адмінвідповідальності щодо неналежного виконання батьківських обов`язків не притягувалася. Працевлаштована. Житлові умови для малолітнього сина створила належні. ОСОБА_8 відвідує дитячий навчальний заклад.

Служба у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Переяславської міської ради вважає доцільним визначити місцем проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 .

З акту від 07 квітня 2021 року обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 , (адреса реєстрації дитини та адреса проживання відповідача) вбачається, що санітарно-гігієнічні та побутові умови в будинку є добрими та достатніми для перебування дитини.

З довідки № 40 від 16 березня 2021 року, виданої директором ДНЗ № 5, вбачається, що ОСОБА_3 , 2016 року народження, відвідує ДНЗ № 5 м. Кременця Тернопільської області з 14 грудня 2020 року. Дитину приводить та забирає із садочка двоюрідна тітка ОСОБА_10 .

В акті обстеження від 04 лютого 2020 року зазначено, що малолітній ОСОБА_3 із 08 грудня 2020 року по день складання акту проживає в АДРЕСА_4 , в приватному будинку, який належить рідному дядьку по матері хлопчика - ОСОБА_5 .

Відповідно до довідки від 07 квітня 2021 року № 51, виданої директором ДНЗ № 5, ОСОБА_3 відвідує 2 мол. «А» групу з 14 грудня 2020 року по 09 березня 2021 року. Мама приймала активну участь у вихованні сина. Відвідувала батьківські збори, приймала участь у житті групи. А саме приводила та забирала дитину з садочка у вільний від роботи час. В ті дні, коли мама працювала, хлопчика забирала двоюрідна сестра мами, ОСОБА_10 , яка проживає разом з ними в одному будинку за адресою АДРЕСА_4 . Тата, ОСОБА_2 , за період відвідування дитиною в д/с., вихователі групи ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , не бачили жодного разу. Лише 09 березня 2021 року тато з`явився в дошкільному закладі і проти волі дитини його забрав. Хлопчик при цьому плакав та був у стресовому стані, не хотів іти з татом.

01 червня 2021 року за фактом викрадення дитини відкрито кримінальне провадження № 0000728.

У висновку, складеному органом опіки та піклування-виконкомом Переяславської міської ради, 15 вересня 2020 року № 323-30, копія якого надана до суду апеляційної інстанції, орган опіки та піклування вважав за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_2 .

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8

частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Стаття 8 Конвенції про права дитини встановлює, що держави-учасниці зобов`язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім`я та сімейні зв`язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання. Якщо дитина протизаконно позбавляється частини або всіх елементів своєї індивідуальності, Держави-учасниці забезпечують їй необхідну допомогу і захист для найшвидшого відновлення її індивідуальності.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Дитина право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).

Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини

(далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України

від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня

2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11липня 2017 року у справі «М. С. проти України»).

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Статтею 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд апеляційної інстанції з урахуванням встановлених обставин та досліджених доказів, дійшов загалом обґрунтованого висновку про наявність підстав для визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_13 з матір`ю з огляду на те, що органи опіки і піклування встановив, що батько ніколи не зважав і не враховував бажання дитини. Суд апеляційної інстанції взяв до уваги негативну поведінку батька відносно колишньої дружини та дитини, що, зокрема, виразилося у перешкоджанні спілкуванню матері з дитиною протягом часу, коли дитина проживала з батьком, викрадення дитини за місцем її проживання у м. Кременець Тернопільської області 16 березня 2021 року, з приводу чого наявне порушене за заявою позивача кримінальне провадження. В той час, як в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про те, що мати дитини перешкоджала у спілкуванні батька в той час, коли дитина проживала разом з нею.

Колегія суддів погоджується з такими висновками, оскільки створювані одним із батьків для іншого перешкоди у вихованні дитини та спілкуванні з нею мають наслідком руйнування зв`язків із сім`єю, до якої належить як батько, так і мати дитини, а отже в такому разі поведінка того із батьків, хто створює перешкоди, суперечить сімейним цінностям та не відповідає найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 12 січня

2022 року у справі № 663/724/19.

Суд апеляційної інстанції врахував висновок служби у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Переяславської міської ради від 23 лютого 2021 року за № 07/21, згідно з яким Служба у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Переяславської міської ради повідомила, що з обома батьками неодноразово проводилася роз`яснювальна бесіда щодо налагодження стосунків. На всі рекомендації, поради працівників служб щодо недопущення перешкоджання спілкування матері з дитиною ОСОБА_2 не реагував. Навпаки, одразу починав скаржитися на працівників служб щодо тиску на нього, зловживання службовими обов`язками. У працівників служби у справах дітей та сім`ї, центру соціальних служб склалася думка, що ОСОБА_2 обрав їхнього малолітнього сина знаряддям помсти його матері.

Орган опіки та піклування встановив, що мали місце випадки, коли малолітній ОСОБА_8 в присутності головного спеціаліста служби ОСОБА_9 біг, тулився і просився саме до матері.

Отже апеляційний суд правильно вважав обґрунтованим висновок органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з висновком, зробленим судом апеляційної інстанції про те, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, помилково відхилив вказаний висновок як однобічний, оскільки з останнього випливає, що працівниками Служби у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Переяславської міської ради неодноразово проводилися бесіди с учасниками справи, аналізували поведінку обох сторін та їх ставлення до дитини, що дало можливість належним чином оцінити сімейні зв`язки та сформулювати висновок, про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 з матір`ю. Факт того, що дитина тулилася до працівника служби та просилася до матері свідчить про вчинення батьком дій з відчуження іншого з батьків, що не відповідає найкращим інтересам дитини.

При цьому посилання в рішенні суду першої інстанції на те, що позивачка не забезпечить малолітньому сину належні умови, є нічим іншим як припущенням суду, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, мати працевлаштована, хоча й не забезпечена на праві власності самостійним житлом, але має можливість проживати або в орендованому житлі в м. Києві, або в будинку, який належить її двоюрідному брату. Натомість батько вчиняє відчуження щодо матерідитини ОСОБА_1 , змінив місце проживання їхньої дитини без погодження з матір`ю, створює перешкоди для вільного спілкування матері з дитиною. При цьому мати робить все можливо, щоб підтримувати психологічний зв'язок з дитиною та забезпечувати їй комфортні умови проживання.

ОСОБА_1 , звертаючись з позовом до суду, просила визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 разом з нею, не зазначаючи конкретної адреси, враховуючи відсутність на праві власності власного житла, натомість посилаючись на наявність намірів його в подальшому придбати в м. Києві. Наведене не може бути підставою для відмови у задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги щодо невідповідності висновків суду апеляційної інстанції наявним у матеріалах справи доказам та дійсним обставинам справи через наявність двох протилежних висновків органу опіки та піклування є безпідставними виходячи з наступного. Так, копія висновку про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_2 була подана лише до суду апеляційної інстанції без зазначення обставин, що унеможливили подання його до суду першої інстанції враховуючи час складання. Крім того, копія вказаного висновку не була направлена всім учасникам справи. При цьому в суді першої інстанції ані представник служби у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Переяславської міської ради, ані відповідач на посилалася на наявність вказаного висновку.

Відповідно до частини третьої, четвертої, восьмої, дев`ятої статті 83 ЦПК України відповідач. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Колегія суддів відхиляє також доводи касаційної скарги щодо неповного з`ясування обставин у справі, а саме щодо неврахування ставлення обох батьків до своїх батьківських обов`язків, матеріального становища батьків, можливості забезпечення належних житлових умов, сталості соціальних зв`язків дитини, її психологічного стану, місця навчання. Так, як було встановлено судами під час розгляду справи, незважаючи на переїзд матері до м. Києва у зв`язкою з потребою працевлаштування, остання продовжувала спілкування з дитиною, забезпечила можливість проживання ОСОБА_3 разом з нею та умови розвитку, які відповідали віку дитини, не заперечувала проти спілкування батька з дитиною. Натомість, саме ОСОБА_2 після звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про визначення місця проживання дитини змінив без погодження з останньої місце та умови проживання сина, дитячий садок, який останній відвідував, перешкоджає позивачу спілкуватися з ним. При цьому відповідачем не доведено, що в найкращих інтересах дитини буде визначення місця проживання саме з ним.

Крім того, колегія суддів враховує, що визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 з матір`ю не має наслідком припинення спілкування відповідача з сином та не позбавляє останнього права брати участь в його вихованні та прийнятті рішень, пов`язаних з цим.

У зв`язку з наведеним, враховуючи існування неприязних стосунків між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , внаслідок чого після розірвання шлюбу вони не змогли в позасудовому порядку дійти згоди щодо місця проживання свого сина, дії сторін після відкриття провадження у справі, в тому числі дії відповідача, спрямовані на відчуження матері від дитини та емоційну потребу в спілкуванні малолітнього ОСОБА_3 з матір`ю, а також встановлені органом опіки та піклування обставини (зокрема те, що батько не зважав і не враховував бажання дитини) колегія суддів погоджується з тим, що найкращим інтересам дитини відповідає визначення місця проживання ОСОБА_13 з матір`ю ОСОБА_1 .

За встановлених обставин, висновки апеляційного суду не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 01 серпня 2018 року у справі № 207/3144/16, від 04 березня 2020 року у справі № 356/417/17, від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, на які заявник посилається як підставу касаційного оскарження.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваної постанови, та переважно зводяться до необхідності переоцінки доказів.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

З огляду на приписи статті 400 ЦПК України не підлягає задоволенню клопотання заявника про приєднання доказів до матеріалів справи нових доказів.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Зважаючи на викладене, Верховний Суд, переглянувши оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про відсутність підстав для скасування постанови апеляційного суду.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 16 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта