П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2022 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Сас Ю.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 липня 2022 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби у м. Біла Церква Білоцерківського району Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Пилипенко Тетяни Володимирівни, заінтересована особа - ОСОБА_2 про визнання дій та рішень неправомірними, скасування розрахунку заборгованості та зобов`язання здійснити перерахунок,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2022 року заявник звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби у м. Біла Церква Білоцерківського району Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Пилипенко Тетяни Володимирівни про визнання дій та рішень неправомірними, скасування розрахунку заборгованості та зобов`язання здійснити перерахунок.

В обґрунтування скарги зазначив, що на виконанні державного виконавця ВДВС у місті Біла Церква Білоцеркеівського району Київської області ЦМУМЮ (м.Київ) Пилипенко Т.В. перебуває ВП №65086572 з примусового виконання судового наказу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16.01.2020 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дочки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 23.12.2019 року та до досягнення дитиною повноліття.

Після отримання вищевказаного судового наказу позивач не пред`являла відразу його до примусового виконання, оскільки заявник виконував його у добровільному порядку за спільною домовленістю та перераховував грошові кошти в рахунок сплати аліментів на картковий (банківський) рахунок стягувача.

09.04.2021 року заінтересована особа ОСОБА_2 подала до Білоцерківського міського ВДВС ЦМУМЮ (м.Київ) на примусове виконання судовий наказ від 16.01.2020 року.

12.04.2021 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження №65086572 та зобов`язано боржника подати декларацію про доходи та майно.

Отримавши вказану постанову, заявник відразу з`явився до державного виконавця та надав всі необхідні документи, а також виписку по його картковому рахунку в АТ КБ «ПриватБанк» на підтвердження постійного перерахування аліментів за попередні періоди, а саме: з 23.12.2019 року по 09.04.2021 рік, на картковий рахунок заінтересованої особи.

На підставі зазначених документів державним виконавцем було надано розрахунок заборгованості зі сплати аліментів за період з грудня 2019 року по квітень 2021 року включно, який становив - 3 054,00 грн. В подальшому заявником було погашено суму заборгованості.

Також державний виконавець повідомила заявнику, що йому щомісячно, починаючи з 01.05.2021 року необхідно сплачувати на користь заінтересованої особи аліменти у розмірі 2 725,00 грн., виходячи із середньої заробітної плати працівника відповідної місцевості згідно вимог ч.2 ст.195 СК України.

Заявник належним чином і добросовісно виконував покладені на нього судом зобов`язання зі сплати аліментів. Однак, у кінці жовтня 2021 року державний виконавець повідомила заявника, що його борг зі сплати аліментів станом на 27.10.2021 рік складає - 18 954,00 грн. і якщо він терміново не сплатить ці кошти на його погашення, то до нього будуть застосовані обмежувальні заходи.

28.10.2021 року заявник сплатив вказану суму боргу у розмірі 18 954,00 грн.

В подальшому заявник звернувся до державного виконавця з приводу надання інформації щодо обставин утворення вказаної суми боргу, а також правових підстав не врахування при здійсненні розрахунку всіх платежів, які він у добровільному порядку здійснював на користь стягувача в рахунок сплати аліментів.

Заявником було отримано відповідь державного виконавця в якій було зазначено, що в призначенні платежів не було зазначено, що це саме аліменти.

03.06.2022 року заявник звернувся до державного виконавця, ознайомився з матеріалами виконавчого провадження №65086572 та отримав розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 01.06.2022 року, за яким сума боргу станом на цю дату становить - 2309,50 грн. в якому не було враховані всі платежі зі сплати аліментів.

У зв`язку з вищевикладеним просив визнати неправомірними дії та рішення державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Біла Церква Білоцерківського району Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Пилипенко Т.В. у виконавчому провадженні №65086572 щодо визначення заборгованості ОСОБА_1 зі сплати аліментів на підставі судового наказу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16.01.2020 року в розмірі 2 309,50 грн.; скасувати складений державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби у місті Біла Церква Білоцерківського району Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Пилипенко Т.В. розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 01.06.2022 року за №35655 у межах ВП №65086572; зобов`язати державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Біла Церква Білоцерківського району Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Пилипенко Т.В. здійснити перерахунок заборгованості зі сплати ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 з урахуванням сплачених ним грошових сум аліментів в період з 02.01.2020 року по 09.04.2021 рік у загальному розмірі 20 080,00 грн.; здійснити розподіл судових витрат пов`язаних з розглядом скарги.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 липня 2022 року відмовлено у задоволені скарги.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 направив апеляційну скаргу, в якій зазначив, щооскаржувану ухвалу вважає незаконною та такою, що ухвалена з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просить апеляційний суд ухвалу суду скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення про задоволення скарги.

18.10.2022 року на електронну адресу Київського апеляційного суду від відділу державної виконавчої служби у м. Біла Церква Білоцерківського району Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) надійшов відзив на апеляційну скаргу.

26.10.2022 року на електронну адресу Київського апеляційного суду від відділу державної виконавчої служби у м. Біла Церква Білоцерківського району Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника відділу.

08.11.2022 року на електронну адресу Київського апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшли письмові пояснення.

08.11.2022 року на електронну адресу Київського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи без його участі.

В судове засідання 10.11.2022 року ОСОБА_2 не з`явилась, про розгляд справи належним чином повідомлялась, про причини неявки суд не повідомила, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надала.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для зміни чи скасування оскаржуваного рішення відсутні.

Основним аргументом, яким апелянт обґрунтовував свою апеляційну скаргу, є безпідставне з його точки зору визнання судом факту наявності між сторонами по справі інших правовідносин матеріального характеру, окрім аліментних, внаслідок чого суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що лише ті платежі, які мають своїм призначенням сплата аліментів, можуть бути враховані як такі, що підтверджують виконання обов`язку зі сплати аліментів.

На підтвердження своєї позиції, апелянт посилався на ряд правових позицій Верховного Суду, зокрема на постанову від 26 травня 2021 року у справі №569/11466/20, від 01 серпня 2019 року у справі №642/6906/16-ц, від 18 листопада 2020 року у справі №648/1102/19.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно зі статтею 71 Закону України «Про виконавче провадження» порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України. Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому СК України. Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Пунктом 4 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, визначено, що виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця (додаток 15) та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника.

Розрахунок заборгованості за аліменти обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів.

Відповідно до численної судової практики, при вирішенні справ зазначеного характеру, суд має встановити характер взаємовідносин між сторонами, оскільки автоматичне неврахування платежів платника аліментів на адресу їх отримувача без встановлення інших видів взаємовідносин між сторонами, лише за формальних ознак, не може вважатися обґрунтованим. Зокрема, таке обґрунтування встановлено у тих же постановах Верховного Суду, на які посилався й сам апелянт.

У вищевказаних постановах, Верховний Суд, враховуючи платежі осіб, як сплату аліментів, без зазначення призначення такого платежу, як «аліменти», виходив із відсутності між сторонами інших взаємовідносин матеріального характеру. З аналізу вищевказаного вбачається, що при вирішенні справ даної категорії суду необхідно встановити характер спірних правовідносин та наявність чи відсутність між сторонами інших взаємовідносин матеріального характеру, наявність яких може свідчити про внесення коштів за інші зобов`язання окрім аліментних.

В ході розгляду справи відповідач стверджував про те, що між сторонами існує ряд інших взаємовідносин матеріального характеру окрім аліментних. На підтвердження вказаних обставин апелянтом до суду було надано ряд доказів, які підтверджують позицію ОСОБА_2 .

Зокрема, такими доказами суд апеляційної інстанції вважає виписку з рахунку ОСОБА_2 , з якої вбачається, що не лише позивач переказував грошові кошти на адресу відповідача, але й остання неодноразово переказувала кошти на адресу ОСОБА_1 . З точки зору суду саме вказана обставина підтверджує посилання відповідача на існування між сторонами інших взаємовідносин матеріального характеру окрім аліментних.

Окремо звертає суд також увагу і на те, що платежі, які апелянт просить врахувати в якості аліментів, характеризуються різними сумами та різним періодом сплати, в той час як аліменти за звичайною практикою мають такі риси як постійність і черговість.

Враховує колегія суддів апеляційного суду і те, що спірні банківські перекази чергуються з тими переказами, в яких відправник чітко вказував призначення платежу як сплата аліментів, що свідчить про те, що скаржник був обізнаний з банківськими правилами, а також мав можливість ідентифікувати свої платежі саме як аліменти у разі, коли дійсно здійснював сплату аліментів.

З урахуванням вищевказаного у апеляційного суду відсутні підстави вважати вимоги скаржника обґрунтованими, відтак відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько