Справа № 199/4528/22
(2/199/2210/22)
РІШЕННЯ

Іменем України

05.12.2022

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Спаї В.В.,

секретар судового засідання Мирошник Н.І.,

за відсутності учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження (заочний розгляд справи) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , де третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, ОСОБА_3 , про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що 19.11.2018 р. між ним та відповідачем укладений договір позики, шляхом складання розписки, яка написана відповідачем власноручно. Відповідно до розписки від 19.11.2018 р., відповідач отримав від позивача позику в сумі 1000 дол. США зі строком повернення до березня 2019 року та сплатою відсотків у розмірі 4% від суми отриманих у позику грошових коштів за кожний місяць користування позикою. В подальшому 11.04.2019 р. позивач передав відповідачеві позику в сумі 500 дол. США зі строком повернення 06.06.2019 р. та сплатою відсотків у розмірі 4% від суми отриманих у позику грошових коштів за кожний місяць користування позикою, що також підтверджується розпискою відповідача від 11.04.2019 р., яка написана ним власноручно.

Також 22.11.2019 р. позивач передав відповідачеві позику в сумі 700 дол. США зі строком повернення до 03.03.2020 р. та сплатою відсотків у розмірі 4% від суми отриманих у позику грошових коштів за кожний місяць користування позикою, що також підтверджується розпискою відповідача від 22.11.2019 р., яка написана ним власноручно.

Як зазначається позивачем при зверненні до суду, зобов`язання, які виникли із договорів позики, відповідач не виконав: він не повернув суму боргу та не сплатив відсотки за користування позикою. Через невиконання грошових зобов`язань відповідач відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України зобов`язаний сплатити позивачеві 3% річних за користування чужими грошима.

Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 2677,26 дол. США, що складається із боргу в розмірі 1000 дол. США, 120,00 дол. США процентів за користування позикою в рахунок погашення заборгованості за розпискою від 19.11.2018 р., що в загальній сумі складає 1120,00 дол. США, а також 101,02 дол. США 3% річних за порушення зобов`язань з повернення позики; борг в розмірі 500 дол. США, 40,00 дол. США процентів за користування позикою в рахунок погашення заборгованості за розпискою від 11.04.2019р., що в загальній сумі складає 540,00 дол. США, а також 48,83 дол. США 3% річних за порушення зобов`язань з повернення позики; борг в розмірі 700 дол. США, 112,00 дол. США процентів за користування позикою в рахунок погашення заборгованості за розпискою від 22.11.2019р., що в загальній сумі складає 812,00 дол. США, а також 55,41 дол. США 3% річних за порушення зобов`язань з повернення позики; також просив стягнути з відповідача сплачений позивачем судовий збір в сумі 2977,20 грн.

Представник позивача в окремо наданій суду заяві просив розглянути справу позов без участі позивача та його представника, зазначав, що наполягає на задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, ОСОБА_3 не скористалася правом брати участь у судових засіданнях.

Як встановлено судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76-80 ЦПК України, ОСОБА_2 взяв одну тисячу доларів в позику у ОСОБА_1 та зобов`язався сплачувати відсотки у розмірі 4% на місяць та повернути позику до березня 2019 р. (а.с.15), що підтверджується відповідною розпискою від 19.11.2018 р.

Відповідно до розписки від 11.04.2019 р. ОСОБА_2 взяв в позику 500 (п`ятсот) доларів у ОСОБА_1 та зобов`язався сплачувати відсотки у розмірі 4% на місяць та повернути позику до 06.06.2019 р. (а.с. 16).

Як встановлено судом на підставі розписки від 22.11.2019 р., ОСОБА_2 взяв в позику 700 (сімсот) доларів у ОСОБА_1 та зобов`язався сплачувати відсотки у розмірі 4% на місяць та повернути позику 03.03.2020 р. (а.с. 17).

Відповідач не виконав грошове зобов`язання, яке виникло на підставі договору.

Правовідносини між учасниками справи виникли із захисту прав позивача, як учасника договорів позики, які порушені відповідачем в частині невиконання останнім договірного зобов`язання, та регулюються ст. 202, ч. 1 та ч. 2 ст. 207, ст.ст. 251 - 253, ст.ст. 525, 526, 1046, 1048, ч. 1 ст. 1049 ЦК України.

Дослідив докази в межах заявлених суду позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у Постанові від 08 липня 2019 року по справі № 524/4946/16-ц.

Таким чином, судом встановлено, що між позивачем та відповідачем укладені договори позики від 19.11.2018 р., від 11.04.2019 р. від 22.11.2019 р., шляхом представлення відповідачем розписок, які містять усі суттєві умови договору позики та є одночасним підтвердженням факту отримання відповідачем від позивача грошових коштів в сумах, зазначених в розписках, отже між сторонами виникли позикові зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 ЦК України, встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Доказів повернення позики позивачеві суду не надано.

За такими обставинами позовні вимоги про стягнення з відповідача позики в сумі 1 000,00 дол. США за розпискою від 19.11.2018 р., а також в сумі 500,00 дол. США, за розпискою від 11.04.2019 р. та в сумі 700,00 дол. США за розпискою від 22.11.2019 р. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Умовами договорів позики від 19.11.2018 р., від 11.04.2019 р. та від 22.11.2019 р. встановлені відсотки за користування позикою у розмірі 4% на місяць, які відповідач зобов`язався сплатити відповідачеві.

За умовами розписки від 19.11.2018 р. відповідач мав повернути позику до березня 2019 р., враховуючи, що початком місяця є перше число, то позика має бути повернута до 01.03.2019 р., а саме 28.02.2019 р.

Отже початком періоду користування позикою є 20.11.2018 р. (початок визначений у відповідності до ст. 253 ЦК України) та закінченням періоду є 28.02.2019 р., що складає 3 (три) місяця 10 днів. Проте, як убачається із розрахунку позивача, він просить стягнути відсотки за користування позикою лише за 3 (три) місяці. Враховуючи, що суд не може вийти за межі позовних вимог, то приймає період нарахування процентів, заявлений позивачем. Сума процентів за користування позикою, відповідно до розписки від 19.11.2018 р. складає 120 дол. США = 1000дол. США *4% *3 міс., де:

-1000,00 дол. США сума позики;

-4% - розмір процентів за користування позикою в місяць;

-3 міс. період, за який нараховуються проценти за користування позикою.

За наведених обставин позовні вимоги про стягнення з відповідача процентів за користування позикою за розпискою від 19.11.2018 р. в сумі 120 дол. США підлягають задоволенню.

Відповідно до умов розписки від 11.04.2019 р., відповідач мав повернути позику (в сумі 500 дол. США) 06.06.2019 р. Отже початком періоду користування позикою є 12.04.2019 р. (початок визначений у відповідності до ст. 253 ЦК України) та закінченням періоду є 06.06.2019 р. (включно), що складає 1 (один) місяць 26 днів (або 56 днів). Проте, як убачається із розрахунку позивача, він просить стягнути відсотки за користування позикою за два місяця.

Заявлений позивачем період для нарахування процентів за розпискою від 11.04.2019 р. є необґрунтованим, оскільки застосований позивачем період перевищує період на який надана позика (строк кредитування).

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Згідно з приписами частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

У розписці від 11.04.2019 р. сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк надання позики.

Так, згідно з досягнутої сторонами домовленістю сума позики з нарахованими на неї процентами повинна була повернута 06.06.2019 р.

Отже, умови договору позики про щомісячну виплату процентів може бути застосовані лише у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто позикодавець не вправі нараховувати проценти за користування позикою після закінчення строку повернення позики, а саме після 06.06.2019 р. Права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Сума процентів за користування позикою за розпискою від 11.04.2019р., за період з 12.04.2019 р. по 06.06.2019 р. (включно) складає 36,88 дол. США = 500 дол. США*48%/365 *56 дн., де:

500 дол. США сума позики;

48% - розмір процентів за рік, визначені як 4% в місяць (які передбачені розпискою)*12 місяців;

365 дн. кількість днів в році;

56 дн. кількість днів користування позикою за період з 12.04.2019р по 06.06.2019 р. (включно).

Виходячи з наведеного, вимоги позивача про стягнення процентів за користування позикою за розпискою від 11.04.2019 р. підлягають частковому задоволенню, а саме з відповідача підлягає стягненню сума в розмірі 36,88 дол. США.

Відповідно до умов розписки від 22.11.2019 р., відповідач мав повернути позику (700 дол. США) 03.03.2020 р. Отже початком періоду користування позикою є 23.11.2019 р. (початок визначений у відповідності до ст. 253 ЦК України) та закінченням періоду є 03.03.2020 р. (включно), що складає 3 (три) місяця 11 днів (або 102 дні). Проте, як убачається із розрахунку позивача, він просить стягнути відсотки за користування позикою за чотири місяця, тобто період нарахування процентів за користування позикою перевищує період, на який надана позика, тому суд зменшує період нарахування процентів за користування позикою, обмежившись періодом кредитування, та задовольняє вимоги позивача частково: з відповідача на користь позивача за розпискою від 22.11.2019 р. підлягають стягненню проценти в сумі 93,64 дол. США= 700 дол. США*48%/366 *102 дн., де:

700 дол. США сума позики;

48% - розмір процентів за рік, визначені як 4% в місяць (які передбачені розпискою)*12 місяців;

366 дн. кількість днів в році ( з урахуванням що 2020 р. є високосний рік);

102 дн. кількість днів користування позикою (з 23.11.2019р по 03.03.2020 р.).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, які виникли із розписок від 19.11.2018 р., від 11.04.2019 р. від 22.11.2019 р., позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику, не повернуті, а тому позивач має право на стягнення з відповідача трьох відсотків річних, нарахованих на суми боргу, які виникли з договорів позики від 19.11.2018 р., від 11.04.2019 р. від 22.11.2019 р., а саме:

за договором позики від 19.11.2018р., в сумі 101,01 дол. США = 1 000,00 дол. США*3%/365* 1229 дн., де:

-1000,00 дол. США сума позики;

-1229 дн. - кількість днів прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 01.03.2019 р. (враховуючи, що останнім днем повернення позики є 28.02.2019 р.) по 11.07.2022 р. (дата, яка визначена позивачем);

за договором позики від 11.04.2019 р., в сумі 46,48 дол. США = 500 дол. США*3%/365* дн.*1131 дн., де:

-500 дол. США сума позики;

-1131 дн. - кількість днів прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 07.06.2019 р. (враховуючи, що останнім днем повернення позики є 06.06.2019 р.) по 11.07.2022 р. (дата, яка визначена позивачем);

за договором позики від 22.11.2019 р. в сумі 49,48 дол. США = 700 дол. США*3%/365* дн.*860 дн., де:

-700 дол. США сума позики

-860 дн. - кількість днів прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 04.03.2020 р. (враховуючи, що останнім днем повернення позики є 03.03.2020 р.) по 11.07.2022 р. (дата, яка визначена позивачем).

Суд не погоджується з розрахунком позивача трьох відсотків річних, нарахованих на заборгованість за договором позики від 11.04.2019 р., оскільки, як убачається із змісту розписки, відповідач отримав позику 11.04.2019 р. та зобов`язаний був повернути її 06.06.2019 р., яку він не повернув в зазначений строк, а відтак початком періоду прострочення виконання грошового зобов`язання є 07.06.2019 р. (наступний день після останнього дня виконання зобов`язання).

Проте, позивач визначив дату початку прострочення виконання зобов`язання 01.03.2019 р., що не відповідає змісту розписки, оскільки це раніше, ніж дата отримання та повернення відповідачем позики. Таким чином, розрахунок періоду прострочення виконання зобов`язання починається з 07.06.2019 р. та закінчується 11.07.2022 р. (дата, яка визначена позивачем), що складає 1131 день, відповідно 3% річних складає 46,48 дол. США.

Також суд не погоджується з розрахунком позивача трьох відсотків річних, нарахованих на заборгованість за договором позики від 22.11.2019 р., оскільки, як убачається із змісту розписки, відповідач отримав позику 22.11.2019 р.. та зобов`язаний був повернути її 03.03.2020 р., яку він не повернув в зазначений строк, а відтак початком періоду прострочення виконання грошового зобов`язання є 04.03.2019 р. (наступний день після останнього дня виконання зобов`язання). Проте, позивач визначив дату початку прострочення виконання зобов`язання 22.11.2019 р., що не відповідає змісту розписки, оскільки ця дата є датою отримання позики, а ні її повернення. Таким чином, розрахунок періоду прострочення виконання зобов`язання починається з 04.03.2019 р. та закінчується 11.07.2022 р. (дата, яка визначена позивачем), що складає 860 дн. відповідно 3% річних складає 49,48 дол. США.

Виходячи з вищенаведеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню: з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума основного боргу в розмірі 1000,00 дол. США за договором позики від 19.11.2018 р., проценти за користування позикою в сумі 120 дол. США за договором позики від 19.11.2018 р., три відсотка річних в сумі 101,01 дол. США за порушення грошового зобов`язання за договором позики від 19.11.2018 р., сума основного боргу у розмірі 500,00 США за договором позики від 11.04.2019 р., проценти за користування позикою в сумі 36,88 дол. США за договором позики від 11.04.2019 р., три відсотка річних у сумі 46,48 дол. США за порушення грошового зобов`язання за договором позики від 11.04.2019 р., сума основного боргу у розмірі 700,00 США за договором позики від 22.11.2019 р., проценти за користування позикою в сумі 93,64 дол. США за договором позики від 22.11.2019 р., три відсотка річних у сумі 49,48 дол. США за порушення грошового зобов`язання за договором позики від 22.11.2019 р., а всього 2 647,43 дол. США.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду (справа 723/304/16-ц) від 23.10.2019 р. (https://reyestr.court.gov.ua/Review/85415095), у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою складає один відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021 р. № 1928-IX встановлений прожитковий мінімум для працездатних осіб, з 1 січня 2022р. у розмірі 2 481 грн.

Отже мінімальна сума судового збору складає 992,40грн. (2 481 грн.*0.4).

Відповідно до абзацу 6 ч. 1 с. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовів, ціна яких визначається в іноземній валюті, судовий збір сплачується у гривнях з урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день сплати.

Курс гривні до долару США, встановлений НБУ на 15.07.2022 р. (день подачі позову), складав 29,25 грн. за 1 долар США.

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договорами позики та ціна позову складає 2 677,26 дол. США., відповідно 1% від ціни позову складає 26,77 дол. США, що еквівалентно 783,02 грн., але, враховуючи положення щодо мінімальної суми судового збору, позивач мав сплатити при подачі цього позову судовий збір в сумі 992, 40 грн.

Проте позивач сплатив судовий збір в сумі 2977,20 грн., а відтак переплата судового збору складає 1984,80 грн. (2977,20 грн.- 992, 40 грн).

Пунктом першим частини першої ст. 7 Закону України «Про судовий збір», передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Як зазначено вище, переплата судового збору складає 1984,80 грн., проте на день ухвалення судового рішення по справі, клопотання про повернення зайве сплаченого судового збору від позивача не надходило, тому питання про повернення судового збору судом не вирішується при ухваленні даного рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішення питання щодо розподілу судових витрат у вигляді судового збору, суд приймає до розрахунку суму судового збору, яку позивач мав сплатити відповідно до підпункту 1 пункту 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», а саме 992, 40 грн.

Враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом про стягнення 2677,26 дол. США., а суд задовольнив позов частково в сумі 2647,43 дол. США, то, враховуючи принцип пропорційності розподілу судового збору, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 981,23 грн.

Керуючись ст. 13, ч. 1 ст. 19, п. 2 ч. 2 ст. 19, ст.ст. 23, 89, ч. 1 ст. 33 та ч. 1 ст. 34, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 1 ст. 258, ч. 1 та ч.ч. 6, 8 ст. 259, ч. 4 ст. 263, ст. 264-265, ч. 4 та. ч. 5 ст. 268, ч. 5 ст. 272, 273, п. 1 ч. 1 ст. 274, ст. 279, ст.ст. 280-283 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , де третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, ОСОБА_3 , про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт серії НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ; зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) основний борг у розмірі 1000 дол. США за договором позики від 19.11.2018р., проценти за користування позикою в сумі 120 дол. США за договором позики від 19.11.2018 р., три відсотка річних у сумі 101,01 дол. США за порушення грошового зобов`язання за договором позики від 19.11.2018 р., сума основного боргу у розмірі 500,00 США за договором позики від 11.04.2019 р., проценти за користування позикою в сумі 36,88 дол. США за договором позики від 11.04.2019 р., три відсотки річних у сумі 46,48 дол. США за порушення грошового зобов`язання за договором позики від 11.04.2019р., сума основного боргу у розмірі 700,00 США за договором позики від 22.11.2019 р., проценти за користування позикою в сумі 93,64 дол. США за договором позики від 22.11.2019 р., три відсотки річних у сумі 49,48 дол. США за порушення грошового зобов`язання за договором позики від 22.11.2019 р., а всього 2 647 (дві тисячі шістсот сорок сім) дол. США 43 цента США.

В задоволенні решти вимог позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт серії НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ; зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) судовий збір в сумі 981 (дев`ятсот вісімдесят одна) грн. 23 коп.

Дата складення повного судового рішення 12.12.2022 р.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В.Спаї