Провадження № 22-ц/801/2169/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воробйов В. В.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2022 рокуСправа № 127/19982/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Берегового О.Ю. (судді доповідача),

суддів: Панасюка О.С., Шемети Т.М.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про відшкодування матеріальної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 жовтня 2022 року, ухваленого місцевим судом під головуванням судді Воробйова В.В., дата складення повного тексту рішення 21 жовтня 2022 року,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.

В вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про відшкодування матеріальної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 09 лютого 2021 року інспектором 1 батальйону 2 роти 2 взводу УПП у Вінницькій області капралом поліції Чернишом Є.І. було складено постанову серії ЕГА №155013 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 44-3 КУпАП.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області у справі №127/21653/21 від 15 квітня 2022 року вказану вище постанову визнано протиправною, скасовано та провадження у справі закрито. Зазначене рішення суду було залишено без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29 червня 2022 року.

Позивач вважає, що вказаними діями інспектора патрульної поліції їй було завдано моральної та матеріальної шкоди, так як нею було витрачено багато часу і зусиль, щоб довести свою невинуватість в судах. Оскільки позивач є керівником громадської організації «Фундація журналістів із інвалідністю та порушенням функцій опорно-рухового апарату «СПІНОЗА» і за фахом журналіст то було завдано шкоди її діловій репутації та можливості ефективно здійснювати фахову і громадську діяльність. В цей період ОСОБА_1 була тимчасово безробітною та обмежена в можливості працевлаштування. Таким чином, позивач через протиправне притягнення до адміністративної відповідальності за весь цей час втратила можливість отримання доходу щонайменше в розмірі мінімального розміру заробітної плати, встановленої законом.

Крім того, зазначена ситуація для ОСОБА_1 була стресовою, психотравмуючою, яка обумовлена завідомо протиправним рішенням про притягнення до адміністративної відповідальності, приниженням честі та гідності позивача, ділової репутації, витраченим часом на доведення у судах її невинуватості, душевними стражданнями, які були завдані тривалим періодом перебування в статусі особи, яка притягується до адміністративної відповідальності. Позивач зазначає, що завдана моральна шкода покривається обсягом завданої матеріальної шкоди, а тому не потребує додаткового відшкодування.

Вказані обставини стали підставою для звернення ОСОБА_1 із цим позовом в якому вона просила суд стягнути з Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України шляхом безспірного списання з Управління Державної казначейської служби України у місті Вінниці на її користь матеріальну шкоду в розмірі 104000,00 грн., а також стягнути понесені нею судові витрати у зв`язку із розглядом справи в у суді першої інстанції, а саме: 10100,00 грн. на професійну правову допомогу.

Рішення суду першої інстанції і мотиви його ухвалення.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 жовтня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про відшкодування матеріальної шкоди відмовлено.

Рішення першої інстанції мотивоване тим, що жодних належних доказів завдання моральної та матеріальної шкоди позивачем не надано. Крім того, відповідач не є належним відповідачем, оскільки останній не є юридичною особою.

Провадження в суді апеляційної інстанції.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга, мотивована тим, що на переконання заявника Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України є належним відповідачем у цій справі. Вважає, що місцевий суд прийшов до помилкового висновку про недоведеність завдання їй моральної та матеріальної шкоди. Вказує, що нею було витрачено значний час на судові спори задля відновлення своїх прав.

28 листопада 2022 року від відповідача Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він заперечив аргументи викладені в апеляційній скарзі вказавши, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову задоволенні позовних вимог.

Позиція суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції частково не відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що 09 лютого 2021 року інспектором 1 батальйону 2 роти 2 взводу УПП у Вінницькій області капралом поліції Чернишом Є.І. було складено постанову серії ЕГА №155013 про притягнення її до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 44-3 КУпАП. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15 квітня 2022 року у справі №127/21653/21 вказану вище постанову визнано протиправною та скасовано, а провадження у справі закрито. Зазначене рішення суду було залишено без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29 червня 2022 року.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цивільне судочинство ґрунтується, зокрема, на принципах змагальності та диспозитивності (п. 4, п. 5 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Змагальність цивільного судочинства полягає в тому, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій . Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (п. 4 ч. 3 ст. 2, ст. 12, ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до частин 1 3 ст. 13 ЦПК України диспозитивність цивільного судочинства виявляється в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Тож, можна зробити висновок, що суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.

Правильне визначення складу сторін у справі є запорукою ухвалення законного і справедливого судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач особа, на яку вказує позивач, як на порушника своїх прав, свобод чи інтересів або особа на яку законом чи договором покладається обов`язок відповідати за таке порушення. Відповідач залучається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Визначення відповідача у справі, а у випадку множинності учасників спірних матеріальних правовідносин, визначити усіх відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача.

Принцип змагальності покладає на позивача обов`язок доведення належності та вичерпність визначеного ним кола відповідачів.

Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, провадження № 61-61цс18 зазначено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Вирішуючи питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, суд повинен враховувати характер спірних правовідносин, визначену ним норму матеріального права, яка підлягає застосуванню, та матеріально-правовий інтерес у вирішенні справи.

Отже, у матеріальному змісті належним відповідачем є особа, яка є учасником спірних матеріальних правовідносин й яка порушила права, свободи чи інтереси позивача або особа на яку законом чи договором покладається обов`язок відповідати за таке порушення.

У процесуальному змісті сторони по справі, зокрема відповідач, має володіти цивільною процесуальною правосуб`єктністю, яка є передумовою виникнення цивільних процесуальних правовідносин та яка обумовлює правовий статус кожного учасника процесу й наділяє конкретними правами й обов`язками. Для кожного суб`єкта цивільного процесуального права вона, на відміну від цивілістичної правосуб`єктності, специфічна.

У вказаній справі ОСОБА_1 звернулась до суду для захисту своїх майнових та немайнових прав, які, на її думку, порушені неправомірним притягненням поліцейськими її до адміністративної відповідальності.

Свої вимоги вона пред`явила до Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, визначивши їх відповідачем.

Повно встановивши обставини справи, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин.

Зокрема, ст. 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України за змістом яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків встановлених законом.

Водночас відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою.

Згідно з ч. 3 ст. 19 Закону України «Про Національну поліцію» держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР) в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 2 Закону № 266/94-ВР передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

А згідно з п. 3, п. 5 ст. 3, ч. 1 ст. 4 Закону № 266/94-ВР, у наведених в ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; моральна шкода. Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Отже, обставини цієї справи та наведені судом норми законодавства дають підстави виснувати, що за шкоду завдану поліцейським внаслідок незаконного накладення на особу адміністративного стягнення у вигляді штрафу відповідальність покладається на державу, а завдана шкода відшкодовується коштом державного бюджету.

Статтею 170 ЦК України встановлено, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Таким чином у спірних матеріальних правовідносинах держава уособлюється компетентними органами державної влади.

Теж саме стосується і реалізації державної її цивільної процесуальної дієздатності оскільки відповідно до змісту ч. 3 ст. 58 ЦПК України держава бере участь у справі через відповідний орган державної влади відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади), або через представника.

Вирішуючи правову проблему належності та кола відповідачів у справах про відшкодування шкоди у випадках, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, Велика Палата Верховного Суду у справі № 242/4741/16-ц, постанова від 27 листопада 2019 року, зробила такі висновки:

«належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від висновку Верховного Суду України, який міститься у постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 761/13921/15-ц (провадження № 6-99цс17), оскільки Верховний Суд України не робив висновку про обов`язкове залучення ДКСУ та неможливість задоволення позову у разі незалучення цього органу (п. 43 постанови Суду);

держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (п. 43 постанови Суду).»

Належним відповідачем являється орган державної влади рішенням, діями чи бездіяльністю посадових або службових осіб якого позивачу завдано шкоди. З огляду на підстави позову таким органом являється відповідний орган Національної поліції, який відповідно до своєї компетенції і юридичного статусу наділений цивільною процесуальною дієздатністю та може бути відповідачем у справі.

Зі змісту статей 4, 13 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» вбачається, що як центральні органи виконавчої влади, так і їх територіальні органи є юридичними особами публічного права.

Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку (ст. 1 Закону України «Про Національну поліцію», далі Закон № 580-VIII).

Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону № 580-VIII систему поліції складають: 1) центральний орган управління поліцією; 2) територіальні органи поліції.

Патрульна поліція функціонує у складі поліції (п. 2 ч. 3 ст. 13 Закону № 580-VIII).

І центральний орган Національної поліції, і його територіальні органи відповідно до Закону утворюються як юридичні особи публічного права.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року № 780 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» утворено, зокрема, як юридичну особу публічного права Департамент патрульної поліції, який являється міжрегіональним територіальним органом Національної поліції.

Відповідно до п. 1 Положення про Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції воно є територіальним (відокремленим) підрозділом Департаменту патрульної поліції.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого і правильного висновку, що Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції не може бути відповідачем у справі оскільки не має статусу юридичної особи та не наділений цивільною процесуальною правосуб`єктністю.

Керуючись принципом диспозитивності цивільного судочинства, місцевий суд зобов`язаний був вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені у ньому.

За таких обставин суд обґрунтовано і правильно відмовив у задоволенні позовних вимог у зв`язку з незалученням позивачем до участі у справі належного відповідача, яким є у цій справі є Департамент патрульної поліції.

Попри правильність такого висновку місцевого суду суд не міг робити висновки про доведеність або недоведеність фактів порушення прав позивача, оскільки це є порушенням принципу змагальності цивільного процесу у зв`язку неналежністю відповідача.

Оскільки суд першої інстанції навів кілька мотивів ухваленого ним рішення (недоведеність позивачем заподіяння їй моральної та матеріальної шкоди, але неналежний склад відповідачів), то з огляду на правильність висновку суду про те, що позивач неправильно визначив належного відповідача, з мотивувальної частини оскаржуваного рішення належить виключити висновки суду про недоведеність або позовних вимог так, як ці висновки зроблено з порушенням норм процесуального права та передчасно.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 жовтня 2022 року змінити виключивши з його мотивувальної частини висновки суду про недоведеність фактів заподіяння позивачу майнової та моральної шкоди, а в інших частинах рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: О.С. Панасюк

Т.М. Шемета