Справа № 161/9939/20 Головуючий у 1 інстанції: Івасюта Л. В.
Провадження № 22-ц/802/1007/22 Категорія: 62 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів Бовчалюк З.А., Здрилюк О. І.,

секретар Ганжа М. І.

з участю: відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 жовтня 2022 року,-

в с т а н о в и в:

У червні 2020 року позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно, покликаючись на те, що його брату ОСОБА_3 та матері ОСОБА_4 належала на праві власності в рівних частках, двокімнатна квартира АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, після її смерті відкрилася спадщина на належну їй частку квартири. Спадкоємцями першої черги були іі діти - позивач ОСОБА_3 , брат ОСОБА_3 та сестра ОСОБА_5 , які прийняли спадщину шляхом подання відповідної заяви до нотаріуса. Зазначає, що він отримав свідоцтво про прийняття спадщини після смерті матері, однак його брат та сестра хоч і подали заяви до нотаріуса, однак відповідних свідоцтв не отримали.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилася спадщина на належну йому частку в квартирі АДРЕСА_1 . 28.03.2019 Першою Луцькою державною нотаріальною конторою за заявою позивача заведено спадкову справу за № 63973275.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла сестра ОСОБА_5 , після смерті якої відкрилася спадщина на її частку в квартирі АДРЕСА_1 . Спадкоємцем першої черги є її донька ОСОБА_1 , яка у встановлений законом строк не звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Вказує, що усі правовстановлюючі документи на спірну квартиру знаходяться у його племінниці, відповідача по справі, у зв`язку з чим постановою нотаріуса Першої Луцької державної нотаріальної контори йому відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме видачі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Просив визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4 , брата ОСОБА_3 та сестри ОСОБА_5 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 жовтня 2022 року позов задоволено частково.

Постановлено визнати за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно, а саме на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у сумі 1990 гривень 66 копійок.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи просила рішення суду скасувати і ухвалити в нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі вказує, що суд першої інстанції задовольняючи частково позовні вимоги позивача вийшов за межі позовних вимог, оскільки ОСОБА_3 просив суд визнати право власності на всю спірну квартири, а не на частину, як постановив суд. Також зазначила, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, оскільки спір можливо було вирішити в позасудовому поряду, шляхом звернення до нотаріуса.

Позивач не скористався своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення відповідачки, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на житло від 22.01.2004 № 607-р.

Із свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1

Свідоцтвом про народження НОМЕР_2 підтверджується ОСОБА_6 є матір"ю ОСОБА_3 .

Після її смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину належної квартири та на інше майно.

Заповіту на випадок своєї смерті ОСОБА_4 не складала, а отже, спадкування після її смерті здійснюється за законом.

Діти спадкодавця ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_3 (позивач у справі) 04.03.2005 звернулися до Першої Луцького державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Нотаріусом було видано свідоцтвом про право на спадщину за законом на заощадження з належними процентами і компенсаційними виплатами, що знаходяться в «Ощадбанк».

Свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_4 , не видавалося.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_3 .

Після смерті ОСОБА_3 Першою Луцькою державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу 170/2019 за заявою про прийняття спадщини ОСОБА_2 .

До Першої Луцької державної нотаріальної контори 16.05.2019 надійшла заява ОСОБА_5 про прийняття спадщини після смерті брата ОСОБА_3 .

Встановивши, що кожен із спадкодавців - матір позивача ОСОБА_4 , брат позивача ОСОБА_3 , сестра ОСОБА_5 не складали на випадок своєї смерті заповіту, суд дійшов праивльного висновку, що спадкування здійснюється за законом та правильно застосував норми матеріального парва, які регулють правовідносини щодо спадкування майна.

Зокрема, відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця.

Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття

Відповідно до ч. 2 ст. 1261 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини, яким є день смерті особи, не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина друга статті 1220, частина перша статті 1269 ЦК України)

Відповідно до ч. 3 ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

За житття матері позивача - ОСОБА_4 належало 6/12 квартири та брату - ОСОБА_3 , - 6/12 квартири.

Після смерті ОСОБА_4 її діти ОСОБА_3 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 успадкували по 2/12 квартири.

Оскільки за життя ОСОБА_3 належало на праві власності 6/12 квартирі АДРЕСА_1 , він, як один із дітей, успадкував після смерті матері ОСОБА_4 2/12 частки належної ій квартири, хоча і не отримав свідоцтва про справо на спадщину, його частка у квартирі на день смерті становила 8/12 або 2/3.

Також після смерті матері ОСОБА_4 позивач ОСОБА_3 та його сестра ОСОБА_4 успадкували по 2/12 квартири.

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_3 в рівних частках були брат ОСОБА_3 та сестра ОСОБА_5 та успадкували по 4/12 квртири.

Таким чином частка позивача ОСОБА_3 у квартирі становить 6/12(1/2).

Також на час смерті ОСОБА_5 їй належало 6/12 квартири (2/12 успадковано після смерті матері, 4/12 успадковано після смерті брата). Спадкоємцем ОСОБА_5 є її дочка - відповідач ОСОБА_1 , яка успадкувла за законом належні матері 6/12 (1/2) квартири.

Встановивши наведене, суд першої інстанції обгрунтовано задовольнив позовні вимоги частково, визнавши за позивачем право власності в порядку спадкування на 1/2 частину квартири.

Аргументи апеляційної скарги про те, що часткове задоволення позовних вимог, у той час як позивач просив визнати за ним право власності на квартиру в цілому, вказує на вихід суду за межі позовних вимог є помилковими , оскільки суд визнав право власності на меншу частину квартири у порівнянні з тим, як просив позивач, тобто розглянув спір в межах заявлених позовних вимог.

В апеляційній скарзі, а також при розгляді справи апеляційним судом, відповідач не заперечувала розміру частки позивача у спадковому майні та підтвердила ту обстаивну, що позивач не володіє правовстановлюючими документами на квартиру, особисто вона не передавала нотаріусу правовстановлюючих документів та не має наміру зробити це в найближчий час, вважає, що позивач діє несправедливо, оскільки не доглядав свого покійного брата, а тому її аргументи про відсутність спору між нею та позивачем є недоречними, а висновок суду про визнання права власності на спадкове майно грунтується на законі.

Судом встановлено, що перед зверненням до суду з указаним позовом ОСОБА_3 звертався до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину, постановою нотаріуса від 20 травня 2020 року йому відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв"язку з відсутністю правовстановлюючих документів.

Відповідно ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.23 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 №7, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому чинним на момент такої нотаріальної дії законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю порушених прав спадкоємців, щодо захисту яких вони звернулися до суду. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду по захист своїх спадкових прав за правилами позовного провадження.

Установивши, що позивач надав докази того, що він в установленому законом порядку подав нотаріусу заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину та що нотаріус відмовив йому у видачі указаного свідоцтва, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про наявність підстав для розгляду питання про визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку.

Доводи апеляційної скарги про те, що місцевим судом при постановленні рішення не допусти висновків Верховного Суду у справах: № 287/587/16-ц від 19.08.2020 та № 687/24003/18 від 01.04.2020, необгрунтовані.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти лише такі рішення, де аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

У справі № 287/587/16-ц Верховним Судом переглядався спір про визнання недійсним наказу, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та зобов`язання її повернути та робився висновок щодо того, що суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову, оскільки визначення предмета та підстав спору є правом позивача. Отже, сказане судове рішення Верховного Суду та судове рішення в даній справі, яке оскаржується, ухвалені у справах з різними (іншими) фактичними обставинами.

Судова справа за №687/24003/18 Верховним Судом не переглядалась.

Згідно з приписами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення обставин справи, переоцінки доказів, які були предметом судового розгляду і яким суд надав правильну правову оцінку, а тому не слугують підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, яке ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статями 367, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 жовтня 2022 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення постанови апеляційного суду.

Головуючий

Судді