Номер провадження: 22-ц/813/8614/22
Справа № 361/6646/20
Головуючий у першій інстанції Галич О. П.
Доповідач Пузанова Л. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.12.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач) Пузанової Л.В.,

суддів: Кутурланової О.В.,

Чорної Т.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк Приват Банк на заочне рішення Біляївського районного суду Одеської області від 31 серпня 2022 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

У вересні 2021 року Акціонерне товариство комерційний банк Приват Банк звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування заявлених вимог товариство послалося на те, що 17 листопада 2014 року сторони уклали договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачкою заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг.

За умовами вказаного договору відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок з подальшим його збільшенням до 15 000 грн зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами.

Своїм підписом у заяві ОСОБА_1 підтвердила, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Посилаючись на те, що банк свої зобов`язання за договором виконав, надавши відповідачці можливість розпоряджатися кредитними коштами в межах встановленого угодою ліміту, а остання своєчасно не надала банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, позивач просив суд стягнути з відповідачки заборгованість за кредитом, розмір якої станом на 03 серпня 2020 року складає 76 994,24 грн, а також судові витрати.

Заочним рішенням суду від 31 серпня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційний скарзі Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, а висновки суду щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту та відсотками, нарахованими на прострочений кредит на підставі статті 625 ЦК України, не відповідають обставинам справи, наданим доказам та положенням цивільного законодавства, що регулює спірні правовідносини, а також суперечить висновкам Верховного Суду, зробленим у подібних правовідносинах.

Також вказує на те, що укладений з відповідачем договір відповідно до положень статті 634 ЦК України є договором приєднання і наявність підпису боржника під публічно розміщеними Умовами та правилами надання банківських послуг закон не вимагає, а відповідач, отримавши кредитну картку, визнала укладення кредитного договору та погодилася з його умовами, вчинивши дії, спрямовані на його виконання, в тому числі, на погашення заборгованості.

Крім того, вважає безпідставним посилання суду першої інстанції на висновок Великої Палати Верховного Суду, зроблений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 щодо неналежної форми кредитного договору, за відсутності обґрунтованих заперечень відповідача проти заявлених вимог.

Письмовий відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив. Надіслані апеляційним судом на адресу відповідачки копія апеляційної скарги та ухвала про відкриття апеляційного провадження повернуті суду без вручення із відміткою про те, що адресат за адресою, яка є зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 , відсутня.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За правилами частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи, що ціна позову у цій справі становить 76 994,24 грн та є меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який станом на 01.01.2020 року становить 210 200 грн, і не віднесена частиною четвертою статті 274 ЦПК України до переліку справ, які не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційна скарга АТ КБ Приват Банк на рішення суду першої інстанції розглядається апеляційним судом без повідомлення учасників справи, тобто в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Рішення суду мотивовано тим, що підстави для стягнення із відповідача заборгованості за кредитом, відсотками та неустойки (пені) відсутні, так як банк не надав належних доказів на підтвердження існування за вказаним ним кредитним договором визначеного розміру відсотків (фіксована частина та процентна складова), встановленої умовами договору відповідальності позичальника та порядку погашення заборгованості, а витяг із тарифів обслуговування кредитних карт, як і Умови та правила наданням банківських послуг відповідачем не підписані, а отже,- відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді розмір процентної ставки та відповідальність у вигляді процентів чи неустойки (пені) за порушення зобов`язань. Докази щодо розміру отриманого відповідачкою кредиту суд вважав суперечливими, що позбавляє його можливості повно і всебічно надати їм оцінку.

В процесі розгляду справи суд встановив, що 17 листопада 2014 року сторони уклали договір про надання банківських послуг шляхом підписання ОСОБА_1 анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку.

Згідно із вказаною анкетою-заявою, ОСОБА_1 виявила бажання оформити на своє ім`я платіжну карту «Універсальна» та погодилася, що дана заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг складають між нею та банком договір про надання банківських послуг.

У анкеті-заяві є підпис ОСОБА_1 як позичальника та відмітка про те, що вона ознайомлена із Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення у письмовому вигляді, погоджується з ними.

Анкета-заява не містить умов кредитного договору, та розміру кредитного ліміту, а у наданому позивачем витязі із тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» визначено, зокрема, базову процентну ставку, обов`язковий щомісячний платіж, пеню за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань. Вказаний витяг із тарифів не підписаний позичальником (а.с. 10,11).

За розрахунком банку, станом на 03 серпня 2020 року у відповідачки утворилася заборгованість у розмірі 76 994,24 грн 52коп., яка складається із 40 369,17 грн-заборгованість за тілом кредиту, 14 509,52 грн - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит на підставі статті 625 ЦК України; 22 115,55 грн нарахована пеня.

З огляду на надану банком виписку за договором, ОСОБА_1 користувалася кредитними коштами та востаннє здійснила платіж з їх повернення 10 листопада 2018 року в сумі 4 024,80 грн. При цьому загальна сума отриманих нею грошових коштів за період із 08.06.2016 року до 01.03.2020 року становить 41 516,65грн, із яких повернуто лише 17 377,34 грн (а.с.51).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Така істотна умова кредитного договору як проценти за кредитним договором врегульована статтею 1056-1 ЦК України, відповідно до положень якої процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована чи змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору (частини перша тадруга статті 1056-1 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, яка підлягає застосуванню до кредитних правовідносин на підставі частини другої статті 1054 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини першої статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

У заяві-анкеті позичальника від 17 листопада 2014 року, підписаній сторонами, відсутні умови договору про визначені договором про надання банківських послуг: тип процентної ставки за кредитом, розмір процентів та порядок їх сплати, а також про забезпечення виконання кредитних зобов`язань у виді неустойки та її предмета.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, крім тіла кредиту (суми, яку фактично отримав у борг позичальник) стягнути також заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит на підставі статті 625 ЦК України, і пеню за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань.

Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування боргу, банк, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку у редакції, затвердженій наказом від 31.03.2014 року №СП-2014-6633715, які розміщені на сайті:https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємної частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт«Універсальна» та витягом з Умов та правил надання банківських послуг, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких, серед іншого, визначено дію договору, позовну давність щодо вимог банку 50 років (пункти 1.1.7.31, 1.1.7.12, 1.1.5.20-21 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з тарифів та витяг з Умов та правил та саме у вказаній редакції розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів, неустойки (штрафу, пені) та саме в зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування.

В даному випадку також неможливо застосувати до спірних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин (17.11.2014 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом(у вересні 2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, неустойки (штрафу, пені), надані банком витяг з тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг у Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку, - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Враховуючи, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщені на сайті:https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах цієї справи, не містять підпису відповідачки, їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 17 листопада 2014 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафу) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав такі умови кредитного договору, як проценти за кредитним договором та забезпечення виконання зобов`язань за ним у виді неустойки такими, що не підтверджені належними доказами, якими з врахуванням приписів статті 1055 ЦК України, є лише письмові докази, та правомірно відмовив ПАТ КБ «Приватбанк» у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідачки на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» неустойки, а саме: 22 115,55 грн пені.

Висновки суду в цій частині відповідають обставинам справи в межах наданих сторонами та досліджених в судовому засіданні доказів та нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а також висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, які правильно враховані судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин, відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України.

Разом із тим, відмовивши у задоволенні позовних вимог в частині стягнення із відповідачки заборгованості за тілом кредиту, суд не врахував, що факт отримання та використання відповідачкою грошових коштів та факт неналежного виконання нею зобов`язання щодо повернення цих коштів підтверджено випискою по рахунку, яка відповідно до Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Національного банку України від 04.07.2018 року №75, належить до первинних бухгалтерських документів про видачу та сплату коштів за кредитним договором, а отже: є належним та допустимим доказом у справі.

Відповідно до інформації, що містить наведена виписка по рахунку, а також відповідно до наданого банком розрахунку заборгованості, вбачається, що за період з 08.06.2016 року і по 01.03.2020 року ОСОБА_2 використала шляхом зняття готівки в банкоматах, придбання товарів та здійснення відповідних платежів 41 516,65 грн, із яких повернула на рахунок 17 377,34 грн.

Із цих же документів слідує, що розмір боргу за тілом кредиту на час звернення до суду з позовом (03.08.2020 року) позивач визначив шляхом погашення нарахованих ним за користування кредитом відсотків за рахунок кредиту (списання відсотків за використання кредитного ліміту) на загальну суму 17 479,95 грн (а. с. 5-9,51).

Враховуючи, що таке списання могло відбуватися лише за погодженням сторін, наявність якого, як і умови договору щодо процентної ставки, позивачем належними та допустимими доказами не підтверджено, суд апеляційної інстанції вважає, що з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню неповернутий останньою кредит у розмірі 22 889,22грн (40 369,17-17 479,95).

При цьому колегія суддів дійшла висновку, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 530 ЦК України, відповідно до приписів якої якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Оскільки строк виконання відповідачкою зобов`язань за укладеним із позивачем договором належними та допустимими доказами не підтверджений, тому фактично не встановлений, позивач має право вимагати його виконання в будь-який час згідно із положеннями наведеної вище норми права.

Відмовивши у задоволенні вимог про стягнення витребуваних позивачем трьох процентів, нарахованих з підстав, передбачених статтею 625 ЦК України, суд свої висновки в цій частині не мотивував, в той час, як наведеною нормою матеріального права встановлена відповідальність за порушення грошового зобов`язання та визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на наданий позивачем розрахунок заборгованості та виписку із карткового рахунку відповідача, банк заявив до стягнення з відповідача заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит на підставі статті 625 ЦК України у розмірі 14 509,52 грн за період з 01.11.2019 року по 01.03.2020 року, тобто за 122 дні.

При цьому банк застосував не три відсотки річних від простроченої суми, а 86, 4% як процентну ставку, яка за умовами укладеного сторонами договору могла б застосовуватися при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту. Однак наявність такої умови щодо зобов`язань відповідачки у спірних правовідносинах судом не встановлено, а позивачем належними та допустимими доказами не підтверджено.

Крім того, за своєю правовою природою передбачені частиною другою статті 625 ЦК України три проценти річних від простроченої суми та процентна ставка за кредитом, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту, не є тотожними, тому, враховуючи підстави та предмет позову в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягають 3 % річних від простроченої суми за кредитом (22 889,22 грн) за період з 01 листопада 2019 року по 01 березня 2020 року (122 дні), що становить 231,80 грн ( 22 889,22х3:100= 686,70; 686,70:365=1,9; 1,9 х 122 дні).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення кредиту та трьох відсотків річних з ухваленням нового судового рішення про стягнення із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 22 889,22 грн та трьох процентів річних від простроченої суми за період з 01.11.2019 року по 01.03.2020 року в сумі 231 грн 80 коп., всього: 23 121,02грн.

В решті частині доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, належних доказах і як такі, що висновків суду не спростовують, підлягають відхиленню.

Зокрема, доводи апеляційної скарги про те, що форма укладеного сторонами кредитного договору відповідає письмовій формі, як того вимагає стаття 1055 ЦК України, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки позивач в обґрунтування заявлених ним вимог не посилався на відповідні докази щодо дотримання письмової форми договору, хоча з врахуванням вимог матеріального права, що регулює спірні правовідносини, повинен був доводити дотримання письмової форми договору, незважаючи на очікування заперечень з цього приводу з боку відповідача, яка участі у розгляді справи не брала та належним чином про дату, час та місце судового розгляду повідомлена не була, направлені судом повістки на відомі йому адреси проживання відповідачки, в тому числі за зареєстрованим місцем її проживання, поверталися до суду без вручення ОСОБА_1 з відміткою про закінчення терміну зберігання або із вказівкою на те, що за зазначеною адресою вона не проживає ( а. с.59, 60, 65, 76, 83, 89, 99).

Справа розглянута судом у відсутність відповідачки, яка хоч і не висловила своїх заперечень з приводу заявлених до неї вимог, однак і не підтвердила факт укладення кредитного договору на заявлених банком умовах, в той час, як відповідно до частини другої статті 1055 ЦК України кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним, а згідно із частиною першою статті 216 ЦК України недійсний, в тому числі нікчемний, правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

В зв`язку із ухваленням судом апеляційної інстанції нового судового рішення, відповідно до приписів частин першої та тринадцятої статті 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню понесені ним на сплату судового збору при поданні позовної заяви та апеляційної скарги витрати, розмір яких пропорційно до задоволених позовних вимог становить 1 576,50 грн (22 889,22 + 231,80х100% : 76994,24=30 %; 2102+3153х30:100), (а. с. 50, 129).

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк Приват Банк частково задовольнити.

Заочне рішення Біляївського районного суду міста Одеси від 31 серпня 2022 року в частині відмови у задоволенні позову про стягнення кредиту та трьох відсотків річних від простроченої суми скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Стягнути із ОСОБА_1 , яка проживає в АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк», який знаходиться в м. Києві, вул. Грушевського,1Д, ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 14360570, заборгованість за кредитним договором в розмірі 23 121грн 02коп. (двадцять три тисячі сто двадцять одну гривню 02коп.) та судові витрати в розмірі 1 576,50 грн (одна тисяча п`ятсот сімдесят шість гривень 50 коп.).

В решті частині це ж рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий Л. В. Пузанова

Судді О.В. Кутурланова

Т.Г. Чорна