Провадження № 2/161/1255/22
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2022 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Пушкарчук В.П.

з участю секретаря судового засідання Фурман Ю.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

представника відповідачів - ОСОБА_5

розглянувши у судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 про визнання договорів недійсними, -

В С Т А Н О В И В:

15.07.2021 року ОСОБА_1 через свого представника звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обгрунтування якої зазначила, що вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.07.2020 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік, із позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік, а також стягнуто з останнього на її користь 70000 грн. моральної шкоди. На момент постановлення вищевказаного вироку, ОСОБА_3 на праві власності належали транспортний засіб ВАЗ 21713, 2013 року випуску та частка у квартирі АДРЕСА_1 . Разом з тим, в ході примусового виконання вироку Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.07.2020 року в частині відшкодування моральної шкоди було встановлено, що ОСОБА_3 на підставі відповідних договорів дарування від 02.02.2021 року та договору купівлі-продажу від 12.01.2019 року відчужив належне йому майно в користь своєї дружини ОСОБА_4 та доньки ОСОБА_7 відповідно. Однак, на момент укладення вказаних правочинів ОСОБА_3 було достовірно відомо про існування матеріальних претензій щодо відшкодування шкоди завданої ним у зв`язку із вчиненим злочином, а тому останній діючи умисно, з корисливих мотивів, відчужив належне йому майно з метою уникнення звернення стягнення та примусового виконання рішення суду, «вжив право на зло», шляхом укладення «фраудаторного договору» на шкоду стягувачу. Враховуючи наведене, а також заяву про збільшення позовних вимог від 22.02.2022 року, просить суд визнати частково недійсним договір про визначення розміру часток в спільному майні подружжя та дарування частки в праві спільної часткової власності на нерухоме майно від 02.02.2021 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в частині дарування 1/2 частки в праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 , скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_4 та відновити становище, яке існувало до порушення її інтересів шляхом визнання 1/2 частки в праві спільної часткової власності на квартиру за ОСОБА_3 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу № 0741/2019/1265315 від 12.01.2019 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , щодо автомобіля ВАЗ 21713, д.н.з НОМЕР_1 , 2013 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 та відновити становище, яке існувало до порушення її інтересів, шляхом визнання права власності на автомобіль за ОСОБА_3

05.10.2021 року стороною відповідача було подано до суду відзив на позовну заяву. В обгрунтування заперечень щодо позову зазначено, що на момент укладення та нотаріального посвідчення договору дарування квартири від 02.02.2021 року будь-які відомості про наявність обтяжень і реєстрації іпотек щодо квартири АДРЕСА_1 були відсутні, а накладений на неї арешт скасований вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.07.2020 року. При цьому, автомобіль ВАЗ 21713, д.н.з НОМЕР_1 , 2013 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 , на момент його відчуження ОСОБА_3 обтяженим також не був, та наразі вибув із власності ОСОБА_6 . За відсутності на момент укладення договорів купівлі-продажу автомобіля та дарування частки в праві власності обтяжень майна, а також відсутності відкритих виконавчих проваджень вимоги позивача про визнання недійсними правочинів з мотивів, що вони «направлені на звернення стягнення на майно боржника», є безпідставними. У свою чергу, визнання договорів недійсними, як таких, що направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника, не передбачено ЦК України. Спірні договори були укладені у відповідності до вимог чинного законодавства, а тому підстав для визнання їх недійсними немає. За наведених обставин, у задоволенні позову просили відмовити.

У судовому засіданні позивач та представник позивача позовну заяву підтримали та просили її задовольнити.

Відповідачі та представник відповідачів заперечували щодо позову та просили відмовити у його задоволенні.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 12.01.2019 року на підставі Договору купівлі-продажу, укладеному в ТСЦ 0741 РСЦ МВС у Волинській області, ОСОБА_3 відчужив належний йому автомобіль ВАЗ 21713, д.н.з. НОМЕР_1 , 2013 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 на користь ОСОБА_6 .

Крім того, 02.02.2021 року на підставі Договору про визначення розміру часток в спільному майні подружжя та дарування частки в праві спільної часткової власності на нерухоме майно, ОСОБА_3 передав у дар ОСОБА_4 належну йому 1/2 частку в квартирі АДРЕСА_1 .

У своєму позові, який є предметом даного спору, ОСОБА_1 просить суд визнати вищевказані договори недійсними та застосувати наслідки недійсності правочину, оскільки такі мають ознаки фіктивного (фраудаторного) правочину, укладення якого було спрямоване на уникнення ОСОБА_3 своїх зобов`язань, які виникли у нього на підставі вироку суду про відшкодування моральної шкоди.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, які виникли між сторонами даного спору, суд приходить до наступних висновків.

Згідно ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абз. 12 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Системний аналіз вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2 ст. 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. 3 ст. 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28..04.2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що ч. 3 ст. 13, ч. 3 ст. 16 ЦК України не суперечать ч. 2 ст. 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису ч. 3 ст. 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису ч. 1 ст. 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у ч. 3 ст. 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що ч. 3 ст. 13 та ч. 3 ст. 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст. 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена ст. 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24.07.2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) зазначено, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із ч. ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.10.2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно ч. 3 ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

До аналогічного правового висновку прийшов Верховний Суд своїй постанові за наслідками розгляду справи № 606/1636/18.

Судом встановлено, що вироком Луцького міськрайонного суду від 16.07.2020 року в кримінальній справі № 161/9741/18 ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік із позбавленням права керування транспортним засобом на строк 1 рік; цивільний позов потерпілої ОСОБА_1 до обвинуваченого ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди в сумі 70000 грн. задоволено в повному обсязі.

На виконання вищевказаного вироку, Луцьким міськрайонним судом Волинської області 04.02.2021 року було видано виконавчий лист в частині відшкодування моральної шкоди, який ОСОБА_1 було пред`явлено до примусового виконання в Другий ВДВС у м. Луцьку.

Однак, в ході здійснення виконавчого провадження державним виконавцем було встановлено, що будь-яке майно у ОСОБА_3 відсутнє.

При зверненні із позовом представник ОСОБА_1 зазначила, що оспорювані договори дарування та купівлі-продажу укладені з метою уникнення ОСОБА_3 відповідальності щодо виконання своїх зобов`язань за вироком Луцького міськрайонного суду від 16.07.2020 року в кримінальній справі № 161/9741/18, оскільки за рахунок реалізації належного йому майна можливо було б частково або повністю погасити стягнуту з нього моральну шкоду.

На переконання суду, очевидним є те, що учасники цивільних відносин (сторони оспорюваного договору дарування) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (оспорюваний договір дарування) використовувався учасниками для недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Встановлені в ході розгляду справи обставини, дозволяють зробити висновок, що оспорювані правочини є фраудаторними, тобто вчиненим на шкоду кредитору.

Так, до обставин, які дозволяють кваліфікувати оспорюваний договір, як фраудаторний, відноситься:

- ОСОБА_3 було відомо про пред`явлення ОСОБА_1 цивільного позову в межах розгляду кримінальної справи № 161/9741/18, а також в намаганні її представника забезпечити його арештом (тобто, спірні правочини були укладені у період розгляду кримінальної справи № 161/9741/18 та після пред`явлення позивачкою матеріальної претензії);

- спірні Договори купівлі-продажу від 12.01.2019 року та визначення розміру часток в спільному майні подружжя та дарування частки в праві спільної часткової власності від 02.02.2021 року направлені на недопущення звернення стягнення на майно в рамках здійснення виконавчого провадження;

- обидва спірні правочини укладалися між членами сім`ї (із дружиною та із донькою), ОСОБА_3 продовжує проживати у віддарованій ним квартирі, що свідчить про відсутність реальних намірів для створення юридичних наслідків.

Таким чином, спірні правочини очевидно завдають шкоди інтересам Позивача, вчинені без наміру створення правових наслідків, обумовлених ним, зі спрямованістю дій сторін договорів на фіктивний перехід права власності на автомобіль та частку у нерухомому майні до родичів (дружини та доньки), а тому зазначені Договори купівлі-продажу від 12.01.2019 року та визначення розміру часток в спільному майні подружжя та дарування частки в праві спільної часткової власності від 02.02.2021 року підлягає визнанню недійсними.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності 16.01.2020 pоку, законодавець змінив ч. 3 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», виклавши її наступним чином: «У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав,скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону».

Із зазначеного вбачається, що законодавець виключив з конструкції статті можливість скасування запису про проведену державну реєстрацію прав, у зв`язку з чим задоволення позовної вимоги про скасування записів державного реєстратора не призведе до ефективного захисту прав, оскільки нормою воно не передбачене, а реєстратор, у свою чергу, отримуючи судове рішення про скасування запису, не зможе його виконати. Більше того, структурна побудова Державного реєстру речових прав на нерухоме майно передбачає випадки, коли запис (наприклад, про іпотеку) залишається, але при необхідності провести певні зміни (наприклад, зміну іпотекодержателя) здійснюється реєстраційна дія на підставі рішення державного реєстратора (без внесення нового чи зміни номера запису).

Саме такий напрямок правової визначеності прослідковується у постановах Верховного Суду, а саме: Касаційного цивільного суду від 16.09.2020 року у справі № 352/1021/19 та Касаційного господарського суду у постанові від 03.09.2020 року у справі № 914/1201/19, де суди зазначили, що починаючи з 16.01.2020 року скасування запису про проведену державну реєстрацію права не може привести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі.

В контексті зазначеного привертає увагу постанова Касаційного господарського суду від 28.10.2020 року у справі № 910/10963/19, де суд зазначив: «Виконанню підлягають виключно судові рішення:

1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень;

2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень;

3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Окремо варто зазначити, що у ст. 26 Закону законодавець також зазначив, що ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Застосовуючи в практичному аспекті зазначений припис, суди зазначають, що з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (постанова першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.11.2020 року у справі № 154/883/19).

Отже, із позовом щодо визнання недійсними правочинів, задля ефективного захисту одночасно необхідно заявляти позовну вимогу щодо речового права, зареєстрованого на підставі такого Договору.

Слід зауважити, що до моменту укладення Договору дарування від 02.02.2021 року, на спірну квартиру поширювалось право спільної сумісної власності подружжя.

За Договором дарування право спільної сумісної власності подружжя на квартиру спочатку було трансформоване на право спільної часткової власності, а потім на право особистої приватної власності ОСОБА_4 .

Таким чином, у даному випадку слід змінити право приватної власності ОСОБА_4 на спірну квартиру на право спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на неї.

Вищенаведене, у своїй сукупності, в повній мірі свідчить про неспроможність на необґрунтованість заперечення відповідачів, про відсутність підстав для задоволення позову.

Отже, з врахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 про визнання договорів недійсними підлягає до задоволення

Відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частинами 3 та 4 ст. 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Так, зокрема, представник позивача просить стягнути з відповідача понесені позивачем витрати на оплату правничої допомоги у розмірі 20000 грн.

У підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представник позивача долучає до матеріалів справи наступні документи: копію договору про надання правових послуг адвоката № 20/02-01 від 24.02.2020 року; акт виконаних робіт згідно договору про надання правових послуг адвоката від 14.07.2021 року; квитанцію до прибуткового касового ордера № 17 від 09.08.2021 року; квитанцію до прибуткового касового ордера № 25 від 29.09.2021 року; квитанцію до прибуткового касового ордера № 26 від 29.09.2021 року; квитанцію № 129 від 25.01.2022 року; акт виконаних робіт згідно договору про надання правових послуг адвоката № 2 від 25.01.2022 року;

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів.

Зокрема, у рішеннях у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006 року (пункт 80), у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009 року (пункти 34-36), у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 року, у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При визначенні суми відшкодування судових витрат суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та складності), розумності їхнього розміру та конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції.

Враховуючи вимоги ст. 137 ЦПК України та з огляду на співрозмірність витрат на оплату послуг адвоката, пов`язаних із захистом прав та представництвом інтересів позивача у даній конкретній справі, враховуючи характер спору, участь адвоката у справі, кількість судових засідань, суд, з урахуванням основоположних засад справедливості, виваженості та розумності, вважає обґрунтованим та об`єктивним, і таким, що підпадає під критерій розумності, розмір витрат на правову допомогу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, у сумі 7000 грн.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю

Крім того, згідно положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», тому з відповідача слід також стягнути на користь держави судовий збір в сумі 4962 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 81, 263-265 ЦПК України, на підставі ст. ст. 202, 203, 215, 234, 717 ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати частково недійсним договір про визначення розміру часток в спільному майні подружжя та дарування частки в праві спільної часткової власності на нерухоме майно від 02.02.2021 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в частині дарування 1/2 частки в праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 , номер запису про право власності/довірчої власності: 40359624 від 02.02.2021 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відновити становище, яке існувало до порушення інтересів Позивача, шляхом визнання 1/2 частки в праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 .

Визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу № 0741/2019/1265315 від 12.01.2019 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , щодо автомобіля марки «ВАЗ 21713» д.н.з НОМЕР_1 , 2013 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 .

Відновити становище, яке існувало до порушення інтересів Позивача, шляхом визнання права власності на автомобіль марки «ВАЗ 21713» д.н.з НОМЕР_1 , 2013 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 за ОСОБА_3 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 7000 (сім тисяч) грн.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави 4962 (чотири тисячі дев`ятсот шістдесят дві) грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідачі: ОСОБА_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 .

ОСОБА_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 .

ОСОБА_6 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_6 .

Рішення у повному обсязі складено 26 травня 2022 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області В.П. Пушкарчук