СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/9419/21

пр. № 2/759/2622/22

27 травня 2022 року суддя Святошинського районного суду м.Києва Бабич Н.Д., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , інтереси якої представляє ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про припинення особистого сервітуту,-

ВСТАНОВИВ:

11.05.2021 року до суду надійшов зазначений позов.

Ухвалою суду від 20.05.2021 р. відмовлено у відкритті провадження у справі.

Постановою Київського апеляційного суду від 14.07.2021 р. ухвалу суду від 20.05.2021 р. скасовано та направлено для продовження розгляду.

Ухвалою суду від 27.10.2021 р. вказану позовну заяву визнано неподаною та повернуто заявнику.

Постановою Київського апеляційного суду від 12.01.2022 р., ухвалу суду від 27.10.2021 р., скасовано та направлено для продовження розгляду.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач є власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Як зазначила позивач, відповідач вийшла заміж і створила власну сім`ю, з якою проживає у власному житлі, що належить їй на праві оренди. Після виконання рішення суду про вселення з липня 2017 р., відповідач спільно з позивачем не проживає. За переконання позивача у відповідача припинився сервітут відносно майна позивача, оскільки остання не є на даний час членом сім`ї позивача, проживає окремо.

Ухвалою суду від 31.01.2022 року відкрито провадження в справі за правилами спрощеного провадження без виклику сторін.

Позивачу направлялася копія ухвали про відкриття провадження та про розгляд справи в порядку спрощеного провадження. Відповідачу направлялася копія ухвали суду про відкриття провадження та про розгляд справи в порядку спрощеного провадження, а також матеріали позовної заяви та додатки до неї, які останній отримала 21.02.2022р.

Відповідач заяву із запереченнями про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзиву на позовну заяву до суду не направила.

Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про можливість ухвалення по справі рішення у відповідності до вимог п. 5 ст. 279 ЦПК України та задоволення позовних вимог з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником приватного будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9-10).

Згідно з витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання, місце проживання ОСОБА_3 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 з 11.08.1983, тобто, з народження по теперішній час.

Позивач ОСОБА_1 є матір`ю відповідача ОСОБА_3 .

Згідно з рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 06.10.2016, залишеного в силі апеляційною інстанцією, ОСОБА_3 та її малолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було вселено до будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с..

Згідно з актом державного виконавця від 20.11.2017 рішення про вселення ОСОБА_3 та її малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було виконано в примусовому порядку. Стягувачам надано доступ до будинку.

Згідно з рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 05.04.2019, ОСОБА_1 визнано обмежено дієздатною, встановлено піклування над нею та призначено піклувальником ОСОБА_2 (а.с.6-8).

Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Разом з цим, відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України, статей 319, 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві. Право власності є непорушним.

Крім того, за нормами міжнародного права, зокрема статті 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

До складу житлового фонду, відповідно до ст. 4 ЖК УРСР, відносяться житлові будинки, а також житлові приміщення у інших будівлях.

Частиною 4 ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 109 ЖК України передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або у судовому порядку. Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло.

Права власника жилого будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України. Обмеження чи втручання у право власності є можливим лише з підстав, передбачених законом.

За змістом частин першої, четвертої статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 64 ЖК України, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч. 2 ст. 405 ЦК України).

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).

Слід вказати, що у зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 16 листопада 2016 року (провадження № 6-709цс16).

Так, при вирішенні вказаного спору, суд зважає на те, що права позивача порушені у контексті статті 8 Конвенції, як власника житлового приміщення, гарантовані також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Таким чином, у даній справі, інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, та який, за доводами позивача, забезпечена іншим житловим приміщенням, що нею не спростовано та не проживає в даному приміщенні понад один рік, будь-яких поважних причин, які б перешкоджали відповідачу користуватись спірним житлом, судом не встановлено.

Таким чином, враховуючи вищенаведені норми законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановленні обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача.

На підставі вищевикладеного, керуючись вимогами ст.ст. 12, 13, 48, 76-82, 141, 223, 229, 247, 259, 263-265, 268, 273, 280-283, 353 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , інтереси якої представляє ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про припинення особистого сервітуту, - задовольнити.

Припинити особистий сервітут щодо права користування ОСОБА_3 житловим будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму судового збору в розмірі 908,00 грн.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів.

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 );

Відповідач: ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 );

Суддя: Бабич Н.Д.