Провадження № 2/752/4210/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

03.11.2022 року Голосіївський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді - Колдіної О.О.

за участі секретаря - Пастух З.Ф.,

провівши заочний розгляд цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

позивач звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, у якому просить суд:

-визначити, що квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 56,9 м.кв. належить на праві спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

-визначити, що розмір частки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у праві спільної сумісної власності подружжя у житловому приміщенні - квартирі АДРЕСА_1 , загальною площею 56,9 м.кв. складає Ѕ частину даного жилого приміщення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16.10.2019 року між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис №1416.

Рішенням Васильківського районного суду Київської області від 11.08.2021 року у справі №362/1898/21 шлюб між сторонами було розірвано.

Позивач вказує, що 11.11.2020 року, під час їхнього спільного проживання, сторони за їхні спільні сімейні кошти купили квартиру АДРЕСА_1 , яку за усною домовленістю зареєстрували на ім`я відповідача.

З врахуванням викладеного позивач вважає, що придбана за спільні сімейні кошти квартира є спільною власністю подружжя, а тому Ѕ частка спірної квартири належить позивачу.

12.11.2021 року на підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва відкрито провадження у справі, розгляд якої призначено здійснювати за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 21.02.2022 року закрито підготовче провадження у справі.

Відповідач не скористався своїм правом та не направив до суду відзив на позовну заяву із викладенням заперечень проти неї.

Представником позивача подана заява про розгляд справи у його відсутність та ухвалення заочного рішення.

Відповідач повторно в судове засідання не з`явився, про місце і час слухання справи повідомлявся судом належним чином за місцем реєстрації.

На підставі ст.ст.128, 130 ЦПК України відповідач вважається належним чином повідомленим про місце і час судового розгляду.

Відповідно до ст.280 ЦПК України та на підставі згоди позивача суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи за відсутності відповідача.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 16.10.2019 року між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис №1416.

Заочним рішенням Васильківського районного суду Київської області від 11.08.2021 року у справі №362/1898/21 шлюб між сторонами було розірвано.

Відповідно до інформаційної довідки №282818008 від 03.11.2021 року квартира АДРЕСА_2 на праві приватної власності належить ОСОБА_2 .

Підставою державної реєстрації права власності є договір купівлі-продажу, серія та номер:688, виданий 11.11.2020 року, видавник: Байдик Т.М. , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, працюючи за кордоном, починаючи з 2019 року по 2020 рік здійснював грошові перекази на ім`я відповідача.

Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст.78 ЦПК України).

Частиною 1 ст. 57 СК встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Згідно з ст.70 Сімейного кодексу України та ст.372 Цивільного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, частки майна є рівними.

Згідно з ст.71 Сімейного кодексу України, майно, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пп. 23, 24 своєї постанови від 21 грудня 2007 N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що саме по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.

Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Верховний Суд у своїй постанові у справі № 725/1776/18 вказав, що норми ст.ст.69, 70 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Судом встановлено, що спірна квартира була придбана під час перебування сторін у шлюбі, за спільні кошти подружжя, оскільки будь-яких доказів на спростування зазначених обставин суду не надано, а отже вона є спільним майном подружжя.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, в зв`язку з чим позов підлягає задоволенню.

Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141 ЦПК України і вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати, а саме сплаченого судового збору, а також понесених витрат на правову допомогу, що підтверджуються договором про надання правничої допомоги та розрахунком таких витрат.

Керуючись ст.ст.4, 5, 77, 81, 141, 263-265, 273, 280 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити.

Визнати, що квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 56,9 м.кв. спільним майном подружжя ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визначити, що розмір частки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у праві спільної сумісної власності подружжя у житловому приміщенні - квартирі АДРЕСА_1 , загальною площею 56,9 м.кв. складає Ѕ частину даного жилого приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , Тернопільська область, Борщівський район, с. Бабинці) витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 000,00 грн, витрати на правничу допомогу в розмірі 8 500,00 грн.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, на підставі заяви відповідача про перегляд заочного рішення.

Заява про перегляд заочного рішення може бути подана відповідачем протягом 30 днів з моменту його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

Суддя

Повний текст судового рішення виготовлено 14.11.2022 р.