Справа № 461/931/22
Провадження № 2/466/1539/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2022 року м.Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

у складі: головуючого судді Невойта П.С.,

секретаря с/з Семків Х.І.,

справа № 461/931/22,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Шевченківського районного суду м.Львова в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі і гідності, ділової репутації,-

за участі позивача ОСОБА_1 ,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , судді Галицького районного суду м.Львова, та просить суд зобов`язати ОСОБА_2 вибачитися перед ОСОБА_1 за подію 13.12.2021 в приміщенні залу судових засідань №2 Галицького районного суду міста Львова в присутності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 17.12.2021 він подав до ОСОБА_2 досудову вимогу та просив вибачитися ОСОБА_2 , як суддю Галицького районного суду м.Львова за подію, яка відбулася 13.12.2021 та відшкодувати йому моральну шкоду.

06.01.2022 він отримав листа від судді Юрківа О.Р, де зазначено, що головуючий суддя в судовому засіданні 13.12.2021 після проголошення ухвали відповідно до ч.3 ст.268 ЦПК України роз`яснив учасникам зміст судового рішення, порядок його оскарження.

Однак після проголошення ухвали суддя Юрків О.Р. заблокував собою вихід із залу судових засідань №2 та в присутності іншого представника ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та секретаря с/з Цибулько О.І. заявив, що « ОСОБА_1 не має «зеленого» поняття у справі, що він жаліє про те, що допустив його представником у справі, що засудить його» та інші погрози, які звучали 5-6 хвилин. Вказане звернення позивач вважає таким, що принижує його честь, гідність, ділову репутацію людини та громадянина України, а тому змушений звернутися до суду за захистом порушеного права.

Ухвалою від 02.06.2022 суд прийняв до розгляду позовну заяву та відкрив провадження у справі. Вирішив розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження з викликом сторін.

Протокольною ухвалою від 29.06.2022 суд прийняв заяву від 29.06.2022 про збільшення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди.

Відповідач не скористався правом подання письмового відзиву на позовну заяву.

Задоволено клопотання позивача про допит свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Ухвалою від 22.07.2022 суд закрив підготовче провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі і гідності, ділової репутації, призначити справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити.

Відповідач в судове засідання не прибув, однак подав клопотання про розгляд справи у його відсутності /арк.спр.110/.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд приходить такого.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 3 ст.12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом ( ст. 81 ЦПК України).

Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу.

Суд встановив такі обставини справи.

На розгляді Галицького районного суду м.Львова перебувала цивільна справа 461/10543/20 за позовом ОСОБА_6 до Першої Львівської державної нотаріальної контори про зобов`язання визнати особу такою, що прийняла спадщину. Головуючий суддя Юрків О.Р.

13.12.2021 року під головування судді Юрківа О.Р. у справі 461/10543/20 постановлено ухвалу про відмову у роз`ясненні рішення Галицького районного суду м.Львова від 12.05.2021 у справі за позовом ОСОБА_6 до Першої Львівської державної нотаріальної контори про зобов`язання визнати особу такою, що прийняла спадщину.

Як зазначає позивач, після проголошення ухвали суддя Юрків О.Р. заблокував собою вихід із залу судових засідань №2 та в присутності іншого представника ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та секретаря с/з Цибулько О.І. заявив, що « ОСОБА_1 не має «зеленого» поняття у справі, що він жаліє про те, що допустив його представником у справі, що засудить його» та інші погрози, які звучали 5-6 хвилин.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 дала показання про те, що вона перебувала в судовому засіданні 13.12.2021 року під час постановлення ухвали суду про розяснення судового рішення. Після проголошення ухвали суддя Юрків О.Р. частково заблокував вихід з зали с/з та вже в коридорі звернувся до ОСОБА_1 з оцінкою його дій під час надання допомоги клієнту у справі. Були емоції, вів себе недостойно як суддя. При цьому ОСОБА_1 він себе адекватно, переважно мовчав на пояснення судді.

Згідно частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною першою статті 16 ЦК України закріплено право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. 3, ст. 28).

Відповідно до вимог статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

У відповідності до частини п`ятої статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань.

Разом із тим, статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Таким чином, право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Частиною першою статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Крім того, статтею 297 ЦК України визначено право кожного на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Статтею 10 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією. Враховуючи положення статті 10 цієї Конвенції на підставі своєї практики застосування Конвенції Європейський суд з прав людини встановив, що норма статті обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів.

У рішенні ЄСПЛ від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria) суд зазначив про необхідність розрізняти факти та оціночні судження, оскільки наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень ні. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Відповідно до ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частина 1 ст. 77 ЦПК України визначає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Як зазначено вище, Галицьким районним судом м.Львова, головуючий суддя Юрків О.Р., 13.12.2021 року у справі 461/10543/20 постановлено ухвалу про відмову у роз`ясненні рішення Галицького районного суду м.Львова від 12.05.2021.

У відповідності до ч.1 та ч.3 ст.268 ЦПК України рішення суду проголошується у судовому засіданні, яким завершується розгляд справи, публічно, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд може проголосити лише вступну та резолютивну частини рішення суду.

Ухвали суду проголошуються негайно після їх постановлення за правилами проголошення рішень суду.

Головуючий у судовому засіданні роз`яснює зміст рішення, порядок і строк його оскарження.

З долученого до позовної заяви листа від 04.01.2022 за підписом судді Олега Юрківа (арк.спр.5) вбачається, що головуючий у судовому засіданні 13.12.2021 року, після проголошення ухвали суду, відповідно до ч.3 ст.268 ЦПК України, розяснив учасникам зміст судового рішення, порядок і строк його оскарження.

Покликання позивача на те, що після проголошення ухвали суддя Юрків О.Р. заблокував собою вихід із залу судових засідань №2 та в присутності іншого представника ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та секретаря с/з Цибулько О.І. заявив, що « ОСОБА_1 не має «зеленого» поняття у справі, що він жаліє про те, що допустив його представником у справі, що засудить його» та інші погрози, які звучали 5-6 хвилин, не підтверджені жодними доказами та не встановлені під час судового розгляду справи.

Показання свідка ОСОБА_3 , яка була також представником позивача у справі, судом не можуть бути покдадені в осонву судового рішення, оскільки такі є нечіткими та різняться з поясненнями позовної заяви.

На підтвердження позовних вимог стороною не подано жодних інших доказів, як то технічний запис судового засідання, можливість перегляду з камери спостереження у приміщенні суду і т.ін.

Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити за їх недоведеністю.

Однак, Законом України «Про судоустрій і статус суддів», зокрема ст.106, передбачено порядок притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, у т.ч. і за допущення суддею поведінки, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, зокрема в питаннях моралі, чесності, непідкупності, відповідності способу життя судді його статусу, дотримання інших норм суддівської етики та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду, прояв неповаги до інших суддів, адвокатів, експертів, свідків чи інших учасників судового процесу.

Що стосується позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди то суд виходить з наступного.

Відповідно до п. 27 вищевказаної Постанови способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, судам необхідно враховувати роз`яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року №5). Крім того, при визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою і не повинен призводити до припинення діяльності засобів масової інформації чи іншого обмеження свободи їх діяльності.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 23 ЦК моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи, тому вимога про відшкодування моральної шкоди може бути заявлена самостійно. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України).

З огляду на те, що позивачем не доведено обставин, на які він посилався як на підставу своїх позовних вимог щодо завдання шкоди його честі, гідності та ділової репутації, а позовна вимога про стягнення з відповідача моральної шкоди є похідною від цієї вимоги, тому в задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди також необхідно відмовити.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача судового збору, то в силу дії ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються, у разі відмови в позові - на позивача, то такі необхідно залишити за позивачем.

Керуючись ст. 3, 12, 13, 77, 81, 141, 259, 263-266, 268 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі і гідності, ділової репутації, стягнення моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1

Відповідач: ОСОБА_2 , службова адреса: АДРЕСА_2

Повний текст рішення виготовлений 10.11.2022 року.

Суддя П. С. Невойт