Номер провадження: 22-ц/813/5014/22
Справа № 947/5275/20
Головуючий у першій інстанції Леонов О.С.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомарецького М.М., Громіка Р.Д.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеса від 05 жовтня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

12 березня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовними вимогами щодо стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 05.11.2019 року між позивачем та ОСОБА_1 було укладено договір позики. Позивач належним чином виконав умови договору та надав грошові кошти у позику відповідачу, що підтверджено відповідною розпискою від 05.11.2019 року, якою засвідчено факт отримання грошових коштів у розмірі 65000 грн. Однак, відповідач у встановлений договором строк, а саме 15.12.2019 року, обов`язки щодо повернення грошових коштів не виконав та фактично повернув грошові кошти у розмірі 17198,67 грн, з яких 6934,67 грн було перераховано відповідачем у безготівковому виді на карту позивача, на підтвердження чого надано відповідну виписку по карті, іншу частину у розмірі 10264 грн передано готівкою. Таким чином, позивач вважав, що станом на момент звернення із відповідними позовними вимогами заборгованість ОСОБА_1 за договором позики від 05.11.2019 року становить 47801,33 грн (а.с. 2-5).

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2020 року вирішено позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_1 заборгованості за договором позики у розмірі 47801 грн 33 коп, проценти за період дії договору позики у розмірі 785 грн, інфляційні виплати за період прострочення повернення суми позики у розмірі 971 грн 72 коп, три проценти річних від простроченої суми виконання грошового зобов`язання у розмірі 1238 грн 95 коп та понесені позивачем судові витрати для забезпечення процесуальних дій, необхідних для розгляду справи, за витрачену вартість відправки поштової кореспонденції в розмірі 167,5 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 840 грн 80 коп (а.с. 69-74).

18 травня 2021 року до Малиновського районного суду м. Одеси надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02.12.2020 року (а.с. 81-83).

Ухвалою Малиновського районного суду від 19.07.2021 року вказану заяву було задоволено, заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02.12.2020 року скасовано, справу призначено до розгляду (а.с. 117-118).

05 жовтня 2021 року рішенням Малиновського районного суду м. Одеси позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики вирішено задовольнити в повному обсязі (а.с. 144-150).

Не погоджуючись із вказаним рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просив суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що не погоджується з оскаржуваним рішенням та вважає його ухваленим з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, обставини, які суд першої інстанції визнав встановленими є недоведеними, висновки, викладені в оскаржуваному рішенні, не відповідають обставинам справи, а також оскаржуване рішення є таким, що прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Апелянт зазначає, що ним у відзиві на позовну заяву було вказано про те, що жодних правовідносин стосовно отримання грошових коштів у борг в нього з позивачем не було, а розписка від 05.11.2019 року, на думку апелянта, є підробною. Апелянт вважає, що досліджуючи зазначену боргову записку, суд першої інстанції не надав оцінку всім наявним доказам і не зробив правильних висновків щодо справжності цієї розписки. З огляду на це, на думку апелянта, справжність підпису, зазначеного в вище вказаній розписці від 05.11.2019 року підлягає дослідженню судом апеляційної інстанції (а.с. 160-163).

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Одеського апеляційного суду (головуючий - суддя Князюк О.В., судді Заїкін А.П., Таварткіладзе О.М.) від 19 листопада 2021 року було відкрито апеляційне провадження та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного розгляду, без повідомлення учасників справи (а.с. 170-171).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року було задоволено заяви про самовідвід суддів Князюка О.В., Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М. (за мотивами що головуючий суддя Князюк О.В. особисто знайомий з відповідачем по справі - ОСОБА_1 , а питання, пов`язані з захистом кандидатських дисертацій суддів Заїкіна А.П. та Таварткіладзе О.М., у яких ОСОБА_1 є науковим керівником, неодноразово обговорювались ними разом), справу № 947/5275/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2021 року було передано до канцелярії Одеського апеляційного суду для визначення складу суду для розгляду справи (а.с. 174). 30 грудня 2021 року ухвалою Одеського апеляційного суду було задоволено заяву судді Погорєлової С.О. про самовідвід з аналогічних мотивів, справу передано до канцелярії Одеського апеляційного суду для визначення складу суду для розгляду справи (а.с. 180).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 січня 2022 року, цивільну справу було розподілено колегії суддів: головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М. та ухвалою від 26 січня 2022 року прийнято до провадження та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження.

14 грудня 2021 року на адресу Одеського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_2 , в якому позивач зазначив, що на його думку, пояснення відповідача містять суперечності та неодноразову зміну стверджень. Разом з тим, вказує, що жодних підтверджень щодо не укладання сторонами зазначеного договору позики апелянтом не надано, та відповідно його існування не спростовано (а.с. 182-184).

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 14, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам.

В процесі розгляду справи апеляційним судом були відхилені клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи за його особистої участі, про призначення експертизи та зупинення провадження у справі за мотивами, викладеними у відповідних ухвалах апеляційного суду.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із того, що вважав доведеним факт отримання відповідачем грошових коштів, а також той факт, що на момент розгляду справи борг в повному обсязі не повернено, що підтверджується розпискою, яка враховуючи правові позиції Верховного Суду України, викладені в постановах від 23.10.2019 року по справі № 123/304/16 та від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16, за своєю суттю є документом, який видається кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання певної грошової суми або речей. Крім того, оскільки відповідач не виконав свої обов`язки щодо повернення позики у встановлений договором строк, позивач має право на звернення з відповідача суми боргу із врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, відповідно до ст. 625 ЦК України. Враховуючи положення ст. 1048 ЦК України, суд першої інстанції вирішив, що задоволенню підлягають також позовні вимоги щодо стягнення процентів від суми позики.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що 05 листопада 2019 року ОСОБА_2 було надано у позику ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 2500 дол. США, які на момент надання позики були еквівалентними 65000 грн, зі строком повернення до 15.12.2019 року. На підтвердження факту укладення договору позики відповідачем складено та посвідчено своїм підписом розписку, копія якої наявна в матеріалах справи (а.с. 16).

Відповідачем було повернено певну частину позики, у розмірі 17198,67 грн, з яких 6934,67 грн було перераховано у безготівковому вигляді на банківську карту позивача, частину у розмірі 400 дол. США (еквівалентні 10264 грн) передано безпосередньо позивачу готівкою. Повернення грошових коштів в даному розмірі підтверджується наданою позивачем випискою по картковому рахунку ОСОБА_2 (а.с. 18) та безпосередньо розпискою, в котрій міститься відомості щодо повернення грошових коштів (а.с. 16).

В матеріалах справи також наявна вимога позивача щодо виконання зобов`язання за договором позики шляхом погашення суми боргу, з метою досудового врегулювання відповідного спору, однак зобов`язання щодо повернення позики в повному обсязі виконано не було (а.с. 14).

Позивач, в свою чергу, звернувся до суду із позовними вимогами щодо стягнення боргу за договором позики.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинне виконуватися належним чином у відповідності з умовами договору.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Стаття 1047 ЦК України закріплює положення щодо форми договору позики, згідно з якою договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Вищезазначеною ст. 1047 ЦК України закріплено, що підтвердженням укладення договору позики та його умов може бути розписка, яка згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 23 жовтня 2019 року по справі № 123/304/16, за своєю суттю є документом, який боржник видає кредитору за договором, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, та відповідно засвідчуючи отримання певної грошової суми, та відповідно до постанови від 12 листопада 2020 року по справі № 154/3443/18 розписка позичальника є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Разом з тим, наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення в ній про повернення оспорюваних сум свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. З матеріалів справи вбачається, що оригінал розписки від 05 листопада 2019 року знаходиться в ОСОБА_2 , що підтверджує, в свою чергу, невиконання відповідачем в повній мірі своїх зобов`язань щодо повернення позики.

Доводи апелянта, в свою чергу, зводяться лише до стверджень апелянта про те, що вказана розписка, копію якої було надано позивачем до суду першої інстанції, ним не складалася та відповідно підпис, наявний в розписці, на думку, апелянта, йому не належить. Проте будь-яких належних та допустимих доказів, в розумінні положень статті 76 ЦПК України, які б спростували часткове повернення грошових коштів (що безпосередньо вбачається, в першу чергу, із виписки по картковому рахунку ОСОБА_2 та з відповідних відміток безпосередньо в розписці щодо повернення певних сум) чи загалом укладеність сторонами відповідного договору позики, апелянтом ні до суду першої інстанції, ні безпосередньо до апеляційного суду, не надано. Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , неодноразово посилався в поясненнях, наданих до суду першої інстанції в процесі розгляду справи, на неукладеність сторонами зазначеного договору позики від 05 листопада 2019 року та відповідно на неналежність підпису апелянту, однак з невідомих суду причин не скористався своїм правом, закріпленим положеннями ст. 103 ЦПК України, з метою встановлення обставин справи, що мають значення для справи, а саме належність наявного в розписці підпису ОСОБА_1 . Лише 10 лютого 2022 року безпосередньо на адресу Одеського апеляційного суду після відкриття апеляційного провадження ухвалою від 19 листопада 2021 року, надійшло клопотання ОСОБА_1 про призначення судової почеркознавчої експертизи, проте не зазначаючи при цьому жодних поважних причин щодо неможливості звернення із відповідним клопотанням до суду першої інстанції, в процесі розгляду відповідної справи. Вказане клопотання було відхилено апеляційним судом.

Жодних інших доводів, які б підтверджували порушення судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення, норм матеріального та процесуального права, що є безумовною підставою для скасування рішення суду, апелянтом на адресу суду не надано та безпосередньо судом не встановлено.

Разом з тим, відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, враховуючи вищенаведене в сукупності, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних по суті висновків суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу та залишає оскаржуване рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеса від 05 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з моменту її підписання та подальшому оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький