Постанова

Іменем України

28 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 755/15780/20

провадження № 61-20110св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 липня 2021 року у складі судді Сіромашенко Н. В. та постанову Київського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Сушко Л. П., Гаращенка Д. Р., Сліпченка О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - НАК «Нафтогаз України») про зміну дати та підстави звільнення, стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку, премії, середнього заробітку, вихідної допомоги, моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що 01 листопада 2019 року він прийнятий на роботу у філії «Центр метрології та газорозподільних систем» (далі також філія «ЦМГС») НАК «Нафтогаз України» заступником начальника юридичного відділу, зареєстрованим місцезнаходженням якої є: вул. Маяковського, 49, м. Боярка, Києво-Святошинський район, Київська область. Відповідно до наказу філії «ЦМГС» від 30 грудня 2016 року № 66 місцем роботи юридичного відділу філії визначено офіс за адресою: вул. Шолуденка, 1, м. Київ.

23 липня 2020 року він ознайомлений з повідомленням керівництва філії, у якому було вказано, що він та інші працівники філії мають працювати з 30 вересня 2020 року за адресою: вул. Маяковського, 49, м. Боярка, Київська область.

В цей же день ним подано заяву про те, що він не згоден працювати у іншій місцевості та з вимогою надати інформацію про наявні відкриті вакансії НАК «Нафтогаз України» у м. Києві та сприяти його переведенню на іншу посаду у межах міста. 31 липня 2020 року працівниками юридичного відділу звільнено приміщення за вказаною адресою у місті Києві та завантажені автомобілі для перевезення документів, оргтехніки. З 11 год. він був позбавлений можливості продовжувати працювати. Для того, щоб отримати документальне підтвердження незаконного передчасного переведення його як працівника керівництвом філії у іншу місцевість з іншими умовами праці о 10-59 год. 31 липня 2020 року він подав заяву, де вказав на дійсні причини звільнення економічного, технологічного, структурного характеру та грубе порушення трудового законодавства. Просив звільнити його 03 серпня 2020 року з займаної посади на підставі пункту 6 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). 31 липня 2020 року за станом його здоров`я лікарем відкритий лікарняний лист. На лікарняному він знаходився до 28 серпня 2020 року. 31 серпня 2020 року після виходу на роботу він дізнався про своє звільнення.

Звертав увагу суду на те, що його звільнено під час перебування на лікарняному, а тому днем його звільнення має бути визнано 31 серпня 2020 року, і правовою підставою його звільнення має бути частина перша статті 39 КЗпП України.

З урахуванням викладеного, позивач просив поновити йому строк для подання позовної заяви; зобов`язати відповідача здійснити зміни у його трудовій книжці, вказавши правовою підставою звільнення частину першу статті 39 КЗпП України, з датою звільнення - день видачі трудової книжки (31 серпня 2020 року); стягнути з відповідача на його компенсацію за 2 дні невикористаної щорічної оплачуваної відпустки, невиплачену під час остаточного розрахунку премію (додаткову заробітну плату) у розмірі 70 % посадового окладу, вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, додатково передбачений колективним договором один середній місячний заробіток, середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку з 31 серпня 2020 року до 23 вересня 2020 року, а також спричинену йому моральну шкоду.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 липня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Вирішуючи спір і відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що за встановлених обставин позивачу відповідачем було запропоновано переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, від якої він відмовився письмово та просив його звільнити 03 серпня 2020 року. Дана відмова була прийнята відповідачем та позивач, згідно з поданою ним заявою, був звільнений на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України, у зв`язку з відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством - 03 серпня 2020 року. Таким чином, звільнення позивача відбулося відповідно до вимог трудового законодавства. 03 серпня 2020 року позивачу направлений лист за вих. № 50/04-430 про необхідність прибути за трудовою книжкою у зв`язку з розірванням трудового договору. Також відповідач повідомив про можливість відправлення роботодавцем трудової книжки поштою за згодою позивача. Отже, роботодавцем вжито всіх заходів для виключення порушень прав позивача при звільненні. Також суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині зміни дати та підстави звільнення. Виходячи з цього, а також з урахуванням того, що затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні з боку відповідача встановлено не було, не підлягають задоволенню і похідні вимоги щодо стягнення сум та відшкодування моральної шкоди.

Постановою Київського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, вказав, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про зміну підстави та дати звільнення, оскільки звільнення позивача відбулося з дотриманням норм трудового законодавства, оскільки він відмовився від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці, подавши відповідну заяву.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що звільнення позивача під час перебування на лікарняному відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивачем подано заяву 31 липня 2020 року, у якій він просив звільнити його 03 серпня 2020 року з займаної посади на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України, що і свідчило про можливість для звільнення у розумінні висновків Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 761/11887/15-ц (провадження № 61-15506сво18).

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся засобами поштового зв`язку до Верховного Суду з касаційною скаргою (у січні 2022 року - уточненою касаційною скаргою на виконання ухвали Верховного Суду від 20 грудня 2021 року) на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року у справі, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позов у повному обсязі. У касаційній скарзі позивач зазначає про своє бажання прийняти участь у касаційному перегляді оскаржуваних судових рішень, а також вирішити питання щодо документально підтверджених судових витрат позивача у справі.

Як підставу касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права, зокрема без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 23 січня 2018 року у справі № 273/212/16-ц, від 30 серпня 2021 року у справі № 640/475/20, від 15 вересня 2021 року у справі № 364/1139/19, постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України). Водночас зазначає підставою касаційного оскарження неправильне застосування судами пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України та відсутність правового висновку Верховного Суду щодо застосування цієї норми, з урахуванням обставин цієї справи (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України). Також заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

У касаційній скарзі заявник також вказує на те, що:

- в апеляційній скарзі позивач, крім скасування рішення суду першої інстанції, попередньо просив суд витребувати у відповідача у справі офіційну інформацію, яку він не зміг отримати, та яку суд першої інстанції не витребував за клопотаннями позивача; долучити до матеріалів справи докази, які суд першої інстанції не долучив до матеріалів справи, відмовивши позивачу; допитати свідків, які не були допитані судом першої інстанції, хоча такі свідки були заявлені позивачем, проте жодне із вказаних клопотань суд апеляційної інстанції до початку розгляду справи по суті не вирішив;

- суди розглянули позовні вимоги лише частково, а саме: лише одну з позовних вимог та її підстави - правомірність вимог щодо зміни підстав та дати звільнення. На підставі розгляду частини позовних вимог суди першої та апеляційної інстанцій ігнорували і не розглянули усі інші позовні вимоги та їх підстави, зробивши безпідставний висновок, що інші позовні вимоги також не підлягають задоволенню, хоча ті базувалися на інших підставах і мали інший предмет доказування. Зокрема у судів були відсутні підстави вважати, що позовна вимога про сплату неправомірно недоплаченої премії, яка не була виплачена при звільненні, є похідною від вимоги про зміну підстав та дати звільнення, оскільки вони базуються на різних підставах та мають різний предмет доказування;

- апеляційний суд безпідставно відхилив посилання позивача на практику Верховного Суду, викладену у постанові від 23 січня 2018 року у справі № 273/212/16-ц, як таку, що не є релевантною до даних правовідносин, проте не обґрунтував, в чому полягає така нерелевантність;

- суди при вирішенні справи порушили принципи пропорційності та змагальності, передбачені статтями 11, 12 ЦПК України;

- висновки суду першої інстанції не відповідають дійсним обставинам справи, зокрема, заяву про звільнення позивач написав та подав вимушено, через передчасне переведення працівників філії з м. Києва до м. Боярка, яке фактично відбулося не 30 вересня 2020 року, а 31 липня 2020 року після загальних зборів трудового колективу директором філії;

- роботодавець не мав права звільняти позивача під час хвороби. Оскільки відповідач приховав від заявника факт його звільнення під час лікарняного 03 серпня 2020 року, ознайомив його з наказом про звільнення та видав йому трудову книжку лише 31 серпня 2020 року, тому відповідач порушив вимоги статті 47 КЗпП України, постанову Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 «Про трудові книжки працівників» та перешкодив позивачу у реалізації гарантованого Конституцією України права на працю. Відповідно до статті 47 КЗпП України днем звільнення позивача судами мав бути визнаний останній день роботи позивача та день видачі йому трудової книжки - 31 серпня 2020 року;

- суди мали покласти обов`язок доказування законності звільнення позивача у справі саме на відповідача та дійти висновку, що хоча позивачем у вимушено написаній ним заяві було вказано підставою звільнення пункт 6 частини першої статті 36 КЗпП України, з огляду на обставини справи, досліджені судом, дійсною правовою підставою для звільнення позивача мала бути частина перша статті 39 КЗпП України;

- суди не могли визнати допустимими доказами копії акта робочої комісії філії «ВРТП «Укргазенергосервіс» ДК «Укртрансгаз», призначеної наказом від 09 жовтня 2003 року № 200, та звіту визначення технічного стану будівлі на вул. Маяковського, 49-А у м. Боярка Київської області від 2018 року, оскільки факт прийняття будівлі на вул. Маяковського, 49 у м. Боярка до експлуатації та можливості її експлуатації як офісного приміщення мав доводитись іншими засобами доказування, а саме актом державної приймальної комісії про введення об`єкта в експлуатацію;

- лист відповідача позивачу від 03 серпня 2020 року № 50/04-430 не міг бути отриманий заявником засобами поштового зв`язку, а був отриманий лише 31 серпня 2020 року у день отримання трудової книжки та у день ознайомлення з наказом про звільнення, оскільки вказаний лист був направлений з порушенням пункту 91 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270 (неправильно зазначений номер телефону адресата), що унеможливило отримання позивачем від АТ «Укрпошта» повідомлення про надходження вказаного листа та власне його отримання;

- лист від 03 серпня 2020 року № 50/04-430, у якому відповідач вже 03 серпня 2020 року повідомляє позивачу, що той має прибути за трудовою книжкою до філії відповідача за адресою у м. Боярка, свідчить, що філія відповідача разом з усіма працівниками 03 серпня 2020 року вже знаходилась у м. Боярка та підтверджує порушення трудового законодавства роботодавцем, допущені при переводі позивача в іншу місцевість.

У лютому 2022 року до Верховного Суду надійшов відзив від НАК «Нафтогаз України» на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якій, посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги, відповідач просить відмовити у її задоволенні, а оскаржувані судові рішення залишити без змін, оскільки вони є законними.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційна скарга ОСОБА_1 передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 03 лютого 2022 року (з урахуванням ухвали Верховного Суду від 20 грудня 2021 року про надання строку для усунення недоліків, зокрема надання уточненої касаційної скарги) відкрито касаційне провадження у справі (з підстав, передбачених 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 755/15780/20 із Шевченківського районного суду м. Києва та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

У червні 2022 року матеріали справи № 755/15780/20 надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексумежах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди попередніх інстанційустановили, що наказом філії «Центр метрології та газорозподільних систем» НАК «Нафтогаз України»від 30 жовтня 2019 року № 168-к/тр ОСОБА_1 , на підставі його заяви від 24 жовтня 2019 року, прийнято на роботу на посаду заступника начальника юридичного відділу з 01 листопада 2019 року на умовах строкового трудового договору, на період перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею віку 3 років основного працівника - заступника начальника юридичного відділу Ільмухіної Т. Ф. до дати фактичного виходу на роботу основного працівника, з місячним окладом 21 000,00 грн згідно з штатним розписом.

Відповідно до пунктів 1.2, 1.4 Положення про Філію «Центр метрології та газорозподільних систем» НАК «Нафтогаз України», затвердженого рішенням правління НАК «Нафтогаз України»,філія є відокремленим підрозділом НАК «Нафтогаз України» і не має статусу юридичної особи. Місцезнаходження філії: вул. Шолуденка, 1, м. Київ, 04116.

Згідно з наказом філії «Центр метрології та газорозподільних систем» НАК «Нафтогаз України» від 15 червня 2020 року № 103-к/тм ОСОБА_1 , на підставі його заяви від 12 червня 2020 року, надано щорічну оплачувану відпустку тривалістю 30 календарних днів, з 22 червня 2020 року до 22 липня 2020 року, за період роботи з 01 листопада 2019 року до 31 жовтня 2020 року, в тому числі: щорічну основну оплачувану відпустку - 24 дні, щорічну додаткову оплачувану відпустку за ненормований робочий день - 6 днів.

Наказом філії від 15 червня 2020 року № 196-к/тр, відповідно до підпункту 4.8.2 колективного договору, за погодженням із профспілковим комітетом, у зв`язку з наданням щорічної відпустки та на підставі заяви позивача від 12 червня 2020 року, останньому надана матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі 50 % місячного окладу.

19 червня 2020 року на адресу філії «Центр метрології та газорозподільних систем», на ім`я в. о. директора філії Мазуркевича В. Г., надійшов лист від ДК «Газ України», з якого вбачається, що у зв`язку з трансформацією Групи Нафтогаз, керівництвом Групи Нафтогаз прийнято рішення про розміщення бізнес одиниць та структурних підрозділів НАК «Нафтогаз України», які входять до складу дивізіону «Комерція», в офісних приміщеннях ДК «Газ України» за адресою: вул. Шолуденка, 1 в м. Києві (розпорядження від 22 травня 2020 року № 33-р «Про переміщення працівників Кропанії»). Відповідно до даного листа пропонувалося якнайшвидше вирішити питання щодо припинення договору оренди від 30 грудня 2016 року № 17/16-148, укладеного між ДК «Газ України» та НАК «Нафтогаз України», та звільнення офісних приміщень ДК «Газ України», яким користується філія «ЦМГС».

Наказом по філії від 20 липня 2020 року № 30 визначено з 30 вересня 2020 року робочі місця за адресою: вул. Маяковського, 49, м. Боярка, Київська область. Згідно з цим наказано в зазначений термін перевести для подальшої роботи в іншу місцевість, за їх згодою, посадових осіб та працівників структурних підрозділів філії «ЦМГС», зокрема, заступника начальника відділу ОСОБА_1

23 липня 2020 року позивач повідомлений про те, що у зв`язку зі службовою необхідністю, відповідно до наказу філії «Центр метрології та газорозподільних систем» НАК «Нафтогаз України» від 20 липня 2020 року № 30 «Про визначення робочих місць та переведення на роботу в іншу місцевість посадових осіб та працівників структурних підрозділів філії «ЦМГС» НАК «Нафтогаз України», з 30 вересня 2020 року його робоче місце переміщено та визначено за адресою: вул. Маяковського, 49, м. Боярка, Київська область. У зв`язку із зазначеним пропонувалося переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством за даною адресою; зазначено про те, що він відповідно до статей 32, 36 КЗпП України має право: надати свою згоду на переведення на роботу в іншу місцевість або не погодитися на переведення на роботу в іншу місцевість. Також було доведено до відома, що у випадку його відмови від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством (відсутності його згоди на переведення) трудовий договір з ним буде розірвано на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України 30 вересня 2020 року, з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку згідно зі статтею 44 КЗпП України.

Позивач не погодився з переведенням на роботу у іншу місцевість, вказав на те, що обґрунтування ним надані у заяві від 23 липня 2020 року.

У заяві від 23 липня 2020 року позивач зазначив про те, що з наказом від 20 липня 2020 року № 30 філії «ЦМГС» АТ «НАК «Нафтогаз України» він ознайомлений; йому відомо, що його робоче місце визначено за вказаною адресою. Проте зауважив на це, що приміщення за даною адресою є недобудованим об`єктом, не введений в експлуатацію і не може безпечно використовуватися як приміщення для роботи. Отже, відповідно до частин першої-третьої статті 153 КЗпП України, статті 43 Конституції України роботодавець не може за вказаною адресою забезпечити йому та іншим працівникам безпечні умови праці. Він одружений, має двох малолітніх дітей, бажає працювати, але не має можливості, проживаючи у м. Києві, працювати у Київській області (м. Боярка), та ще й у небезпечному приміщенні. При цьому вказав, що філія є відокремленим підрозділом АТ «НАК «Нафтогаз України», не має статусу юридичної особи; він на переведення до іншої місцевості для роботи за вказаною адресою разом з філією не погоджується. У зв`язку з цим просив прийняти його відмову у переводі на роботу у іншу місцевість; повідомити його про наявність відкритих вакансій у м. Києві у АТ «НАК «Нафтогаз України» та сприяти його переведенню у інший підрозділ АТ «НАК «Нафтогаз України» у межах м. Києва.

У відповідь на дану заяву філією за адресою проживання позивача направлено лист, з якого, зокрема, вбачається, що філією розглянуто його заяву від 23 липня 2020 року, відмову у переведенні на роботу в іншу місцевість прийнято.

Після цього, 31 липня 2020 року позивач подав заяву до філії, відповідно до якої просив звільнити його 03 серпня 2020 року з займаної посади на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України, у зв`язку з відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, а також відмовою від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці.

31 липня 2020 року наказом філії від 30 липня 2020 року № 254-к/тр ОСОБА_1 звільнено з роботи 03 серпня 2020 року, у зв`язку з відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, пункт 6 частини першої статті 36 КЗпП України, та наказано головному бухгалтеру ОСОБА_2 здійснити нарахування та виплату позивачу вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку згідно зі статтею 44 КЗпП України.

31 липня 2020 року на ім`я ОСОБА_1 відкритий листок непрацездатності. В судовому засіданні позивач пояснив, що до 11 год. він знаходився на роботі. 29 серпня 2020 року лікарем йому було рекомендовано стати до роботи.

03 серпня 2020 року філією направлено за місцем проживання позивача лист за вих. № 50/04-430, відповідно до якого він повідомлявся про розірвання укладеного з ним трудового договору відповідно до пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України, у зв`язку з відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, згідно з поданою ним заявою 31 липня 2020 року, та про необхідність прибути за трудовою книжкою. Також повідомлено про те, що він може надати згоду на відправлення йому трудової книжки поштою.

З виходом на роботу ОСОБА_1 отримав трудову книжку, що підтверджується його підписом в книзі обліку видачі трудових книжок і вкладишів до них.

Рішенням правління НАК «Нафтогаз України» від 17 вересня 2020 року внесені зміни до Положення про філію «ЦМГС», зокрема в частині місцезнаходження філії за адресою: вул. Маяковського, 49, м. Боярка, Києво-Святошинський район, Київська область, 08153. Відомості щодо місцезнаходження відокремленого підрозділу внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 25 вересня 2020 року, що підтверджується Витягом.

Нормативно-правове обґрунтування

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини третьої статті 32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Зміна істотних умов праці (розміру оплати праці, тривалості робочого часу, режиму роботи, зміну розрядів і найменування посад) може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці.

Зміною істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, викликаною змінами в організації виробництва і праці, визнається раціоналізація робочих місць, введення нових форм організації праці, впровадження передових методів тощо.

Попередження - це пропозиція працівникові продовжувати роботу після того, як власник з додержанням встановленого строку змінить істотні умови праці. Працівник може цю пропозицію прийняти і продовжувати роботу при змінених істотних умовах праці, а може відмовитися від продовження роботи у зв`язку із змінами істотних умов праці.

Згідно з частиною третьою статті 32 КЗпП України в межах спеціальності, кваліфікації і посади, обумовленої трудовим договором, зміна істотних умов праці: систем і розмірів оплати, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміни розрядів і найменування посад та інших - допускається за умови, що це викликано змінами в організації виробництва і праці та що про ці зміни працівник був повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо при розгляді трудового спору буде встановлено, що зміна істотних умов трудового договору проведена не у зв`язку зі зміною в організації виробництва і праці на підприємстві, в установі, організації, то така зміна з урахуванням конкретних обставин може бути визнана судом неправомірною з покладенням на власника або уповноважений ним орган обов`язку поновити працівникові попередні умови праці.

Пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Отже, якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України.

Припинення трудового договору згідно з пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці.

Зміна істотних умов праці відбувається за тією самою посадою, у тій самій установі, де працівник працював до такої зміни.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 761/11887/15-ц (провадження № 61-15506сво18) зроблено висновок, що звільнення працівника на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку із його відмовою від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці не можна відносити ні до звільнення працівника за його ініціативою, ні до звільнення працівника за ініціативою роботодавця. Зазначена підстава припинення трудового договору є окремою самостійною підставою для припинення трудового договору, яка обумовлена відсутністю взаємного волевиявлення його сторін, недосягненням ними згоди щодо продовження дії трудового договору. Підставою для звільнення працівника за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України є його відмова від продовження роботи в нових умовах праці після спливу двомісячного строку з часу ознайомлення з відповідним повідомленням.

Згідно з частиною третьою статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України (у редакції, чинній станом на дату звільнення позивача) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 2371 КЗпП України, зокрема відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі статтею 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки роботодавець не порушив трудове законодавство при звільненні ОСОБА_1 з підстав, зазначених ним у позові. НАК «Нафтогаз України» запропонувало ОСОБА_1 переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством (м. Боярка) (з попередженням про розірвання трудового договору на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України у випадку відмови), від якого він відмовився письмово 23 липня 2020 року. У свою чергу позивача звільнено 03 серпня 2020 року на підставі поданої ним заяви від 31 липня 2020 року, у якій він просив звільнити його 03 серпня 2020 року із займаної посади на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України.

Позивач сам попросив звільнити його 03 серпня 2020 року, а тому твердження про те, що датою його звільнення мало бути 31 вересня 2020 року не відповідає дійсності. Твердження, що свою заяву про звільнення з 03 серпня 2020 року ОСОБА_1 написав вимушено, не підтверджено належними та допустимими доказами.

Ураховуючи установлені судами фактичні обставини справи, досліджені докази та обґрунтовані висновки судів, немає підстав стверджувати, що судами порушено пункт 6 частини першої статті 36 КЗпП України, про що зазначає у своїй касаційній скарзі заявник. Відхиляються посилання в касаційній скарзі на відсутність правового висновку Верховного Суду щодо застосування наведеної норми, з урахуванням обставин цієї справи, оскільки Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 травня 2020 року в справі № 761/11887/15-ц (провадження № 61-15506сво18) аналізував застосування пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України, а його загальні висновки щодо звільнення працівника на цій підставі можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Доводи касаційної скарги про те, що роботодавець не мав права звільняти позивача під час хвороби, не приймаються, оскільки позивач подав заяву від 31 липня 2020 року, у якій просив звільнити його 03 серпня 2020 року з займаної посади на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України.

Доводи касаційної скарги про те, що приміщення у м. Боярка, куди позивачу разом з іншими працівниками було запропоновано переїхати на нові робочі місця, непридане до експлуатації, суперечать установленим судами обставинам справи та зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції за приписами статті 400 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги про те, що суди розглянули позовні вимоги лише частково, спростовуються змістом оскаржуваних судових рішень. Інші позовні вимоги про стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди у контексті вирішення цієї справи є похідними від перших, пов`язані з ними та є залежними, а тому також підлягали відхиленню, оскільки їх вирішення безпосередньо залежить від вирішення питання про зміну дати та підстави звільнення. Окрім цього, у своїй касаційній скарзі ОСОБА_1 не наводить доводів щодо відмови у задоволенні його позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Якщо, на думку заявника, суд не розглянув вимогу про стягнення невиплаченої під час остаточного розрахунку премії, то позивач не позбавлений права звернутися до суду, що ухвалив рішення, із заявою про ухвалення додаткового судового рішення в передбаченому ЦПК України порядку, проте це не є підставою для скасування судових рішень.

Інші обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судів попередніх інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Наведені у касаційній скарзі позивача доводи, зокрема щодо листа відповідача від 03 серпня 2020 року № 50/04-430, отримання трудової книжки лише 31 серпня 2020 року, є аналогічними із доводами його позовної заяви та апеляційної скарги та були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Посилання в касаційній скарзі на процесуальні порушення зі сторони апеляційного суду, оскільки він не вирішив жодне із клопотань позивача, заявлених ним в апеляційній скарзі, відхиляються, оскільки ухвалою від 18 жовтня 2021 року (а. с. 19 т. 3) Київський апеляційний суд клопотання ОСОБА_1 про витребування та виклик свідка у цивільній справі розглянув та обґрунтовано вирішив повернути заявнику, а у задоволенні клопотання про прийняття нових доказів, які долучені до апеляційної скарги, - відмовив, із наведенням відповідних мотивів, з чим колегія суддів Верховного Суду також погоджується.

Посилання заявника на неврахування судами правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 273/212/16-ц, від 30 серпня 2021 року у справі № 640/475/20, від 15 вересня 2021 року у справі № 364/1139/19, постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, зводяться до незгоди заявника з висновками судів стосовно встановлення обставин справи та оцінкою ними доказів. Посилаючись на загальні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, заявник намагається досягти повторної оцінки доказів, однак суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази. Окрім цього, фактичні обставини у перерахованих справах відрізняються від тих, що установлені судами у цій справі, яка переглядається в касаційному порядку. У свою чергу на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, закріплена у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20).

Твердження про те, що суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, не знайшло свого підтвердження. Фактично аргументи касаційної скарги про те, що суди не дослідили належним чином зібрані у справі докази та не встановили всі обставини у справі, зводяться до переоцінки доказів у справі, а тому відхиляються Верховним Судом, оскільки за статтею 400 ЦПК України такі дії виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції при перегляді рішень судів першої та/або апеляційної інстанцій.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи, зокрема щодо порушення судами принципів пропорційності у цивільному судочинстві та змагальності сторін, зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів саме в тому контексті, який, на думку позивача, підтверджує обґрунтованість заявлених ним позовних вимог.

Отже, доводи касаційної скарги спростовуються матеріалами справи, змістом оскаржуваних судових рішень, зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій, переоцінки доказів у справі, що в силу приписів статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, чи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і незгоді з ухваленими судовими рішеннями.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів без змін.

Щодо клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи за його участю

Згідно з частиною першою 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Абзац другий частини першої цієї статті визначає, що у разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Таким чином, питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішує Верховний Суд з огляду на встановлену необхідність таких пояснень.

Положення частин п`ятої та шостої статті 279 ЦПК України, якою врегульовано особливості розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження в суді першої інстанції, не застосовуються при касаційному розгляді, оскільки суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права та не вирішує питань доказування у справі і не встановлює обставин справи.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки суд касаційної інстанції не приймав рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень, і такої необхідності колегія суддів Верховного Суду не вбачає, то у задоволенні клопотання заявника про розгляд справи за його участю необхідно відмовити.

Щодо розподілу судових витрат у суді касаційної інстанції

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи за його участю відмовити.

Касаційну скаргуОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

О. В. Ступак