ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7223/22 Справа № 423/2658/18 Категорія 27 Суддя у 1-й інстанції - Лизенко І.В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м. Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Попаснянського районного суду Луганської області від 11 жовтня 2021 року

у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2018 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 23 квітня 2010 року між банком та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, відповідно до якого останній був наданий кредит у розмірі 2 600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Внаслідок несвоєчасної сплати боржником щомісячних платежів за користування кредитними коштами виникла заборгованість, яка станом на 20 травня 2018 року становить 27 476,87 грн., що складається із: 1 278,33 грн. - тіло кредиту; 24 113,93 грн. - проценти за користування кредитом; 300 грн. - пеня і комісія; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 1 284,61 грн - штраф (процентна складова), яку банк просив стягнути з відповідача.

Рішенням Попаснянського районного суду Луганської області від 11 жовтня 2021 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 23 квітня 2010 року у розмірі 25 392, 26 грн., що складається із заборгованості за кредитом 1 278,33 грн. та заборгованості по процентам за користування кредитом -24 113,93 грн. У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовлено.

Рішення суду мотивовано наявністю правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту та заборгованості по процентам за користування кредитом, оскільки відповідач не виконує умови кредитного договору і добровільно не сплачує визначені договором платежі. З урахуванням положень ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», якими встановлено зобов`язання банків та інші фінансових установ, а також кредиторів скасовувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення штрафу та пені, оскільки такі складові нараховані на суму заборгованості за кредитним договором за період починаючи з 14 квітня 2014 року. Суд першої інстанції також вважав, що не підлягають стягненню з відповідача і фіксована частина штрафу у розмірі 500 грн., і процентна складова штрафу у розмірі 1 284,61 грн., які відповідно до розрахунку, наданого банком, були нараховані відповідачу на суму заборгованості станом на 31 березня 2018 року, тобто в період дії мораторію. Стосовно позовної вимоги про стягнення заборгованості за пенею та комісією у сумі 300 грн., то суд дійшов висновку про необґрунтованість нарахування розміру заборгованості по комісії.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення суду в частині визначеного до стягнення розміру процентів за користування кредитом скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про стягнення з неї на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 1 513, 33 грн.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції залишено поза увагою приведені відповідачем аргументи у відзиві до позовної заяви, визнання останнім позову в частині стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 1 513, 33 грн. Вказує, що позивач при здійсненні розрахунку заборгованості по процентам за користування кредитом, не мав достатніх підстав застосовувати до неї починаючи з 01 вересня 2014 року ставку у розмірі 34,8%, що складає базову % ставку на місяць 2,9%, а з 01 квітня 2015 року 43,2%, що складає базову % ставку на місяць 3,6%. Вважає, що за період з 27 червня 2014 року до 31 травня 2018 року загальна заборгованість за процентами за користування кредитом становить 1 513, 23 грн., з яких 201,16 грн. за період з 27 червня 2014 року по 31 грудня 2014 року (1 278,33 грн х 30% : 360 днів х 188 днів), 383,50 грн. за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року, 383,50 грн. за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, 383,50 грн. за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року, та 161,57 за період з 01 січня 2018 року по 31 травня 2018 року (1 278,33 х 30% : 360 днів х 161,57 днів). На думка відповідача, розмір заборгованості по процентам за користування кредитом складає 1 513, 33 грн.

З огляду на те, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині вимог про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення лише в частині, яка оскаржується. В іншій частині рішення суду не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом не перевіряється.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 23 квітня 2010 між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит, у розмірі 2600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с.8-9).

У заяві зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

Таким чином, суд першої інстанції вважав встановленим той факт, що 23 квітня 2010 між сторонами у справі було укладено договір про надання банківських послуг з використанням кредитної картки, шляхом приєднання, в порядку ст. 634 ЦК України, до умов запропонованих банком в письмових Умовах та Правилах надання банківських послуг, на підставі поданої відповідачкою заяви (надалі - Заява), в якій міститься підпис зроблений від її імені про ознайомлення з цими Умовами та Правилами (а.с. 8-33).

З наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідача вбачається, що за вищевказаним картковим рахунком відповідачкою проводилися операції зі зняття готівкових коштів та внесення коштів на повернення отриманого кредиту, процентів за користування ним та штрафних санкцій.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість по процентам за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 23 квітня 2010 року, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як неві`ємну частину спірного договору, а також довідку про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду».

Зазначена довідка підписана відповідачем (а.с.9).

Заперечень щодо підпису указаної довідки відповідачем не надано.

Указана довідка визначає, зокрема, ставки процентів за користування кредитом (2,5% річних).

Вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно вимог ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків.

За змістом частин другої, третьої статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд першої інстанції усупереч положенням статті 89 ЦПК України жодним чином не мотивували відхилення зазначеної довідки, як доказу обґрунтованості позовних вимог, не звернув належної уваги на доводи відповідача про те, що умови про стягнення процентів, погоджені сторонами у розмірі 30 % та дійшов помилкового висновку про необхідність стягнення на користь АТ КБ «ПриватБанк» в цій частині позовних вимог у заявленому позивачем розмірі.

Отже, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 04 грудня 2019 року у справі № 750/6058/17-ц (провадження № 61-47353св18) та від 12 лютого 2020 року у справі № 382/327/18-ц (провадження № 61-21994св19), а тому судове рішення підлягають скасуванню із ухваленням нового рішення в частині стягнення процентів.

Перевіряючи правильність нарахування банком процентів, суд апеляційної інстанції виходить із розміру процентної ставки, яка узгоджена з позивачем та зазначена у довідці про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду» (2,5% на місяць (30% річних), підписаній особисто відповідачем.

Звертаючись з позовом до суду, АТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути проценти за користування кредитними коштами, що нараховані за період з 2010 по 2018 рік у розмірі 24 113,93 грн. Як слідує із приведеного банком розрахунку, починаючи з 01 вересня 2014 року позивач нараховував проценти за ставкою 34,8% річних, та починаючи з 01 квітня 2015 року за ставкою 43,2% річних, що свідчить про неправомірні дії банку щодо підвищення процентної ставки, оскільки це виходить за межі узгодженого сторонами договору розміру процентів за користування грошовими коштами.

При цьому посилання банку як на правомірність своїх дій щодо підвищення розміру процентної ставки на Умови та Правила надання банківських послуг, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на таке.

Умови та Правила надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений.

Роздруківка із сайту позивача не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг

ПАТ КБ «ПриватБанк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за підвищеною ставкою.

Отже, суд апеляційної інстанції не бере до уваги надані позивачем Умови та Правила, а тому вважає, що проценти підлягають стягненню за процентною ставкою 30% річних, що узгоджена із відповідачем.

Так, відповідно до наданого банком розрахунку, кількість днів прострочення сплати заборгованості за кредитним договором за період з 01 вересня 2014 року по 20 травня 2019 року становить 1 285 днів.

Заборгованість за тілом кредиту складала 1 278,33 грн.

Отже розмір заборгованості за процентами за вказаний період складає 1 278,33 грн (1 278,33 х 30%) : 360) х 1 357 днів.

Таким чином за період з 24 квітня 2010 року до 20 травня 2018 року загальна заборгованість за процентами за користування кредитом становить 1 621,78 грн (1 445,57 грн + 176,21грн), де 176,21грн - сума заборгованості за процентами, нарахованими банком за період з 24 квітня 2010 року до 29 серпня 2014 року (до неправомірного підвищення процентної ставки).

За таких обставин, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 1 621,78 грн.

Вищезазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 285/3500/19 (провадження № 61-5459св20).

Враховуючи те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржуване судове рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про часткове задоволення позову про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 1 621,78 грн. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Згідно з ч.10 ст.141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 різницю суми судових витрат у розмірі 2 180,49 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Попаснянського районного суду Луганської області від 11 жовтня 2021 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 1 621,78 грн.

В іншій частині рішення Попаснянського районного суду Луганської області від 11 жовтня 2021 року залишити без змін.

Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 різницю суми судових витрат у розмірі 2 180,49 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова