ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м. Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 квітня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ДТЕК Дніпровські електромережі», комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради про порушення вимог законодавства при укладенні і використанні договорів про надання житлово-комунальних послуг,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, уточненим в ході розгляду справи, посилаючись на те, що АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» та КП «Дніпроводоканал» ДМР будучи монополістами у свої діяльності умисно, протиправно тривалий час порушують вимоги законодавства.

За його твердженням, порушення відбуваються з боку відповідачів при укладенні із споживачами договорів, шляхом не повідомлення передбаченим законом способом про зміни цін/тарифів, своїх реквізитів, та не включення до договорів умов, що визначені законом як істотні, чим саме створюються передумови для виникнення у споживачів заборгованості, що свідчить про те, що вони здійснені свідомо і умисно, у зв`язку з чим просив визнати їх протиправними та навмисними, та зобов`язати відповідачів привести укладені з ним договори у відповідність з чинним законодавством.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 квітня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобов`язано АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» при зміні тарифів (цін) на послуги по постачанню електроенергії для населення доводити до відома ОСОБА_1 письмово у строк не пізніше ніж за 5 днів до їх запровадження. У задоволені решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що умовами укладених договорів передбачений обов`язок для енергопостачальника щодо належного повідомлення споживача про зміни тарифів на електроенергію. Разом з тим, АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» не надало суду будь-яких доказів належного повідомлення позивача про такі зміни тарифів.

Відмовляючи у задоволенні решти вимог суд першої інстанції виходив із того, що заявлені вимоги про визнання навмисними і протиправними дій відповідачів, є неналежним способом захисту порушеного права, та є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Разом з цим, позивач не довів існування реального негативного впливу на його права та законні інтереси, у зв`язку з навмисними і протиправними діями відповідачів при укладенні з позивачем договорів.

Не погодившись з рішенням суду в частині залишених без задоволення позовних вимог, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення суду про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просило рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні вимог.

КП «Дніпроводоканал» ДМР відзив на апеляційну скаргу не надало.

З огляду на те, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині залишених без задоволення позовних вимог, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення лише в частині, яка оскаржується. В іншій частині рішення суду не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом не перевіряється.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , та є споживачем житлово-комунальних послуг, зокрема електричної енергії та централізованого водопостачання та водовідведення, які надаються йому відповідачами на підставі укладених з ним відповідних договорів.

19 травня 2008 року між ОСОБА_1 та АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» було укладено договір № 8054204 про користування електричною енергією для побутових споживачів Дніпропетровської області. Вказаний договір містить усі суттєві умови договору у тому числі розділи про права та обов`язки сторін.

Права та обов`язки енергопостачальника передбачені розділом 3 договору, відповідно до п. 3.13 якого, енергопостачальник, зокрема, зобов`язується повідомляти споживача письмово або через засоби масової інформації, та в місцях оплати за електричну енергію про зміни тарифів не пізніше ніж за 5 днів до їх запровадження (а.с.19).

Згідно з п.п. 4.2 розділу 4 Договору оплата за спожиту електричну енергію здійснюється за діючими в розрахунковий період тарифами. Відповідно до п.п. 4.3 Договору при зміні тарифів (цін) енергопостачальник зобов`язаний довести до відома споживача письмово або через засоби масової інформації, письмовим повідомленням та в місцях оплати за електричну енергію нові величини тарифів не пізніше ніж за 5 днів до їх запровадження.

01 січня 2018 року між ОСОБА_1 та АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» був укладений договір № 0612200, який теж містить обов`язки енергопостачальника повідомляти споживача через засоби масової інформації, та в місцях оплати за електричну енергію або іншим способом, про зміни тарифів не пізніше ніж за 5 днів до їх запровадження (а.с. 14).

Судом також було встановлено, що послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення надаються ОСОБА_1 за вказаною адресою відповідно до укладеного з КП «Дніпроводоканал» ДМР договору № 64 від 12 травня 2017 року.

Вказаний договір укладено на умовах, передбачених Типовим договором, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення постачання холодної та гарячої води і водовідведення», з урахуванням положень ч. 4 ст. 179 ГК України та Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV.

Встановлено, що оплата послуг здійснюється споживачем згідно тарифів за послуги водопостачання та водовідведення для населення, що встановлюються відповідно до чинного законодавства уповноваженими органами, які здійснюють державне регулювання.

При цьому зміна таких тарифів у період дії цього Договору не вимагає його переоформлення. У випадку зміни тарифів, оплата послуг здійснюється споживачем по новим тарифам без зміни інших умов договору з моменту набуття чинності відповідного рішення такого уповноваженого органу.

Встановлено, що механізм формування тарифів на послуги з централізованого водопостачання та водовідведення регламентується постановою Кабінету Міністрів України «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги» від 1 червня 2011 року № 869.

Порядок укладання договорів на надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення визначений положеннями Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року №2189-VIII, що набув чинності з 01 травня 2019 року з особливостями передбаченими ч. 3-5 Розділу VI цього Закону та постановою Кабінету Міністрів України від 05 липня 2019 року № 690 «Про затвердження правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення і типових договорів з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення».

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до вимог ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договору режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Особливістю нормативно-правового регулювання електропостачання є наявність численних підзаконних нормативно-правових актів, у тому числі нормативно-технічних, якими визначається та деталізується порядок отримання та споживання електроенргії.

Державне регулювання відносин з постачання електроенергії до 27 серпня 2014 року здійснювалося Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики (НКРЕ), утвореною відповідно до указу президента України від 23 листопада 2011 року № 1059/2011, яка відповідно до покладених на неї завдань та наданих повноважень, зокрема, розробляла і затверджувала обов`язкові до виконання норми і правила у тому числі правила користування електричною енергією, та типові форми договорів.

Відповідно до наданих повноважень, НКРЕ було затверджено Типовий договір про постачання електричної енергії, Типовий договір про користування електричною енергією, якими, зокрема, визначаються права, обов`язки, відповідальність сторін.

На час укладення позивачем з енергопостачальником вищезазначених договорів відносини між побутовими споживачами та енергопостачальниками регулювались Правилами користування електричною енергією для населення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року № 1357.

Відповідно до пункту 3 цих Правил споживання електричної енергії здійснюється на підставі договору про користування електричною енергією між побутовим споживачем і електропостачальником, що розробляється енергопостачальником згідно з типовим договором про користування електричною енергією і укладається на три роки. Договір про користування електричною енергією вважається продовженим на кожен наступний рік, якщо за місяць до закінчення зазначеного строку жодна із сторін не заявила про розірвання договору або про внесення до нього змін.

Судом першої інстанції встановлено, що вищевказані договори про надання послуг з постачання електричної енергії для населення, та надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення позивачем підписані, на час розгляду справи не розірвані, є дійсними. Доказів того, що на час укладення у позивача було відсутнє волевиявлення на їх підписання та визначення їх умов суду не надано, як і не надано доказів порушення законодавства про захист прав споживачів при укладанні вказаних договорів. Тобто, наявні підстави стверджувати, що укладені договори відповідають змісту типового договору, є публічними і їх умови як публічних договорів, встановлювалися і є однаковими для всіх споживачів.

Звертаючись з позовом до суду, ОСОБА_1 крім іншого просив визнати навмисними і протиправними дії АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі», та КП «Дніпроводоканал» ДМР щодо систематичного порушення чинного законодавства при укладанні з позивачем договорів, та визнати не включення до вказаних договорів усіх умов, шо визначені законом, як істотні відповідно до вимог чинного законодавства.

Колегія суддів звертає увагу, що при оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках.

Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України можуть бути: визнання права, визнання правочину не дійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Порядок визначення способу захисту, який суд може застосувати, здійснюючи правосуддя встановлено у ст. 5 ЦПК України.

При визначенні способу захисту у відповідності до вказаної норми слід враховувати положення ч. 1 ст. 13, п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, відповідно до яких спосіб захисту, який може застосувати суд при вирішенні справи, обирає позивач, а отже, суд позбавлений можливості на власний розсуд обирати і захищати права позивача у спосіб, який останній не просить застосувати.

За загальним правилом суд здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Зазначене слід розуміти так, що суд захищає права, свободи та інтереси осіб у спосіб, який прямо передбачений нормою матеріального права або договором.

При цьому, позивач, обираючи спосіб захисту, який він просить суд застосувати для захисту його прав, свобод чи інтересів, може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту (передбаченому законом або договором), якщо це не заборонено законом.

Якщо ж законом або договором не передбачено ефективного способу захисту, який би ефективно захищав права, свободи чи інтереси позивача, суд може може захистити їх у спосіб, що не суперечить закону.

Вказане з урахуванням положень ч.1 ст. 2 ЦПК України означає, що спосіб захисту, який позивач може обрати, а суд застосувати при здійсненні судочинства у будь-якому випадку має бути ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, дозволяє забезпечити реальне поновлення у порушених правах.

Тому, обираючи спосіб захисту позивач повинен перевірити, чи не передбачає закон або договір ефективного способу захисту.

Якщо такий спосіб захисту законом або договором передбачено, позивач повинен обрати саме такий спосіб.

Якщо у такому випадку позивач обрав інший спосіб захисту суд має відмовити у задоволенні позову, крім випадку, коли з урахуванням положень ч.2 ст. 5 ЦПК України, дійде висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту спроможний більш ефективно захистити порушення права, свободи чи інтереси особи, але за умови, що такий спосіб захисту є адекватним обставинам справи.

Суд не має визначати ефективний спосіб захисту права замість позивача, тобто виходити за межі позовних вимог у випадку, якщо обраний позивачем спосіб захисту права не є ефективним.

Велика палата Верховного суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у Постановах Великої Палати Верховного суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 20 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Тобто, саме на позивача покладено обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, при розгляді справи повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів установлених під час розгляду справи, і не застосовує самостійно для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, якщо позивач не обґрунтовує ними свої свої вимоги з наданням відповідних доказів, і застосування цих норм призводить до зміни предмета позову або обраного способу захисту прав та інтересів.

З урахуванням наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції здійснив належну правову оцінку наявних в матеріалах справи доказів та дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову про визнання навмисними і протиправними дій відповідачів, оскільки позивач у контексті обставин справи та заявлених вимог обрав неналежний спосіб захисту своїх прав, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у цій частині, та сам по собі не сприяє ефективному відновлюванню порушеного права, а тому задоволенню не підлягає.

Щодо позовних вимог позивача про зобов`язання відповідача КП «Дніпроводоканал» ДМР при змінах тарифів (ціни) на свої послуги для населення, відповідно до вимог діючого законодавства в обов`язковому порядку письмово (під розпис) направляти позивачеві доповнення до договору з наданням відповідних обґрунтувань з посиланням на відповідні органи, колегія звертає увагу на наступне.

У розумінні умов Договору № 64 від 12 травня 2017 року про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення, виконавець зобов`язаний надавати споживачеві в установленому порядку інформацію про перелік послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру тарифів, нормативи (норми) споживання, режим надавання послуг, їх споживчі властивості, якісні показники і така інформація зазначається у договорі, а також розміщується на дошці оголошень у приміщенні виконавця, або у місцях оплати таких послуг.

Таким чином, Типовим договором, умовами договору № 64 від 12 травня 2017 року і діючим законодавством не передбачено при змінах тарифів на послуги для населення в обов`язковому порядку направляти письмове (під розпис) повідомлення споживачам цих послуг, тому зазначені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Дослідивши належним чином надані докази та встановивши дійсні фактичні обставини у справі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні у цій частині позовних вимог, з яким колегія суддів апеляційного суду погоджується та вважає його правильним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги з приводу порушення і ігнорування відповідачами вимог діючого законодавства при укладанні вказаних договорів про надання житлово-комунальних послуг, не заслуговують на увагу, як такі, що належним чином не спростовані, а тому є надуманими і необґрунтованими, та в силу викладеного, не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді скарги.

Інші аргументи апеляційної скарги є ідентичними аргументам, що були викладені позивачем у позовній заяві, та є такими, що не спростовують встановлені у справі фактичні обставини.

Доводи апеляційної скарги і зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку щодо допущення судом першої інстанції неправильного застосування норм матеріального права, яке призвело до неправильного вирішення справи та фактично зводяться до незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Таким чином, переглядаючи справу, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, за наявними у справі доказами, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Згідно статті 141 ЦПК України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова