справа № 939/411/21
провадження № 22-ц/824/6250/2022
головуючий у суді І інстанції Міланіч А.М.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Зиль Т.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 14 грудня 2021 року та на додаткове рішення Бородянського районного суду Київської області від 14 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України, третя особа - Державна казначейська служба України, про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями та бездіяльністю органу, що здійснює досудове розслідування,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Служби безпеки України, третя особа - Державна казначейська служба України, про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями та бездіяльністю органу, що здійснює досудове розслідування.

В обґрунтування позову вказував, що 5 лютого 2020 року на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 30 січня 2020 року у належному йому (заявнику) на праві власності житловому приміщенні по АДРЕСА_1 Службою безпеки України був проведений обшук, під час якого було вилучено належне йому майно, а саме: флеш-накопичувач з червоним написом "АЗТ", флеш носій рожевого кольору з зеленим ковпачком GoodRam, флеш-носій чорного кольору з металевим ковпачком, iPadApple, McbookAir, накопичувач Tranccend.

Одночасно, того ж дня, 5 лютого 2020 року Службою безпеки України на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 28 січня 2020 року був проведений обшук в редакції медіахолдингу за місцем роботи позивача, в приміщенні, яке орендувалось підприємством "1+1 Продакшн" по АДРЕСА_2 , під час якого з робочого місця ОСОБА_1 було вилучено комп`ютер, за допомогою якого він здійснював свої посадові обов`язки, виконував журналістську діяльність.

Жодних обвинувачень чи підозри йому (позивачу) висунуто не було, на допит чи для участі в іншій слідчій дії його не викликали.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27 лютого 2020 року була задоволена скарга його (позивача) представника, визнана протиправною бездіяльність слідчих та зобов`язано їх повернути вилучене у нього майно.

Однак, вказане майно було повернуто йому (позивачу) лише 13 травня 2020 року.

Вважав, що такими діями відповідача було порушене його право на повагу до приватного і сімейного життя, зокрема, право на повагу до свого житла, на свободу вираження поглядів, а також на мирне володіння своїм майном. "Масивний" та одночасний рейд редакції за місцем роботи позивача, а також його житла зі сторони правоохоронних органів був недостатньо обґрунтованим та не співмірним втручання у гарантії журналістської діяльності, непропорційний обшук робочого місця, вилучення комп`ютерної техніки, яка використовувалась для провадження журналістської діяльності позивачем, виконання ним редакційних завдань, такої, що містила інформацію, яка підпадає під дію таємниці джерел журналістської діяльності, не було засноване на законному рішенні суду, що зумовлено допущеними відповідачем зловживаннями.

Тому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 21 березня 2021 року, просив стягнути з Державного казначейства України за рахунок коштів державного бюджету України на свою користь на відшкодування завданої немайнової шкоди 738 100 грн.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 14 грудня 2021 року позов ОСОБА_1 до СБУ, третя особа - Державна казначейська служба України, про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями та бездіяльністю органу, що здійснює досудове розслідування задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 7 443 гривні.

Додатковим рішенням Бородянського районного суду Київської області від 29 грудня 2021 року заяву задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування витрат по наданню правничої допомоги 37 гривень 53 копійки

Не погоджуючись із указаними рішеннями суду ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в часині позовних вимог, у задоволенні яких було відмовлено, та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позов в цій частині задовольнити. Також просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви про стягнення витрат на правничу допомогу в заявленому розмірі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції знайшов обґрунтованими посилання позивача на порушення ст.1 Протоколу 1 Конвенції, однак судом не було враховано, що наявність ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 27 лютого 2020 року не звільняє суд від обов`язку дослідження наявності розумних підстав для проведення обшуку (а не отримання формального дозволу), а також його правомірності та пропорційності, необхідності в демократичному суспільстві, що відповідає численній практиці ЄСПЛ, яка не була застосована при винесенні рішення. Ненадання оцінки таким доводам свідчить про невиконання судом обов`язку щодо обґрунтування судових рішень, який випливає зі статті 6 Конвенції.

Звертає увагу, що не отримали жодної оцінки й залишились поза увагою суду також очевидні зловживання правоохоронців при отриманні ухвал на проведення обшуків.

Вказує на відсутність розумних підозр (підстав) для проведення обшуку робочого місця та житла, оскільки за обставинами даної справи, за більше ніж пів року розгляду спору в суді першої інстанції та 2 роки досудового розслідування, відповідач так і не спромігся навести доречні аргументи, надати які-небудь підтверджуючі документи, які б висвітлювали необхідність провести обшук за місцем проживання та роботи ОСОБА_1 .

Зазначає, що суд першої інстанції у своєму рішенні помилково не застосував Конвенцію та жодне рішення ЄСПЛ, обмежившись загальною фразою про дотримання формальної процедури отримання судового дозволу на обшук, що відображає лише формалізовану сторону процедури його проведення.

Також вказує, що суд не захотів вдаватися в деталі кримінального провадження, яке було штучно відкрито за тяжким злочином, подію якого надалі спростував сам орган досудового розслідування та не вважав за необхідне досліджувати підстави проведення обшуків, чому саме права та свободи ОСОБА_1 були порушені, чому від слідчого судді була прихована інформацію про спеціальний статус ОСОБА_1 , його місце роботи.

Наголошує на тому, що втручання у здійснення прав передбачених ст.8, ст.10 Конвенції не було необхідним у демократичному суспільстві, є непропорційним та неправомірним, оскільки навіть сама (подія) вчинення такого злочину, який став формальним приводом для проведення обшуків не підтвердилася і це було очевидним ще до проведення експертизи.

Вважає, що внаслідок приховування від слідчого судді важливої інформації, наявність якої обумовлює виникнення у позивача додаткових гарантій захисту, суд не зміг забезпечити щоб матеріали, які підпадають під журналістську таємницю не були вилучені, а журналістські гарантії на таємницю авторства та джерела інформації не були порушені, що дозволяє з огляду на обставини даної справи стверджувати про непропорційність, необґрунтованість та неспівмірність проведених обшуків легітимній меті.

Звертає увагу на те, що жодної інформації, яка б загрожувала інтересам національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, здоров`ю чи моралі поширено не було, а тому втручання у права позивача, навіть гіпотетично, не могло відповідати вимогам ст.8, ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Також вказує, що суд першої інстанції довільно протлумачив умови укладеного договору про надання правової допомоги, застосувавши, при цьому, по суті подвійну пропорцію (спочатку згідно умов договору, а потім згідно задоволеної частини позовних вимог), штучно зменшивши відповідні витрати.

У відзиві на апеляційну скаргу поданому до апеляційного суду 15 вересня 2022 рокупредставник СБУ - Коломієць В. проти апеляційної скарги заперечувала та просила скасувати рішення суду, як незаконне.

Стосовно тверджень представника позивача про те, що слідчим в клопотанні було зазначено неправдиві відомості стосовно володільця приміщення вказувала, що на підтвердження наявності у ВАТ "Побутова хімія "Зоря" права власності на приміщення за адресою АДРЕСА_2 , слідчим до клопотання був долучений актуальний витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Факт того, що ВАТ "Концерн Фреш Ап" є правонаступником ВАТ "Побутова хімія "Зоря", підтверджується наказом Фонду державного майна № 1359 від 6 вересня 2006 року, а тому оскільки слідчий володів лише актуальною інформацією, взятою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, то будь-які зловживання з його боку в даному випадку відсутні. Тому твердження представника позивача про те, що обшуки не ґрунтувалися на законному рішенні суду, проведені незаконно, а рішення суду є безпідставним та необґрунтованим, не відповідає дійсності.

Заперечувала також проти порушення органами досудового розслідування положення ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), оскільки відповідні доводи безпідставні, не відповідають дійсності. Відповідно до ч. 2 ст.8 Конвенції органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Вважає також безпідставними твердження представника позивача про те, що органами досудового розслідування були проведені широкомасштабні одночасні обшуки за місцем роботи та місцем проживання позивача, які позивачем розцінюється як зловживання з боку органів досудового розслідування, що призвело до порушення ст. 10 Конвенції, , оскільки відповідно до ч. 2 ст. 10 Конвенції передбачено, що здійснення відповідних свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними у демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Щодо втручання у журналістську діяльність позивача відповідач вказує, що кримінальним процесуальним законодавством України не визначено особливого (окремого) порядку проведення обшуку журналістів та/або їх житла.

Також вказує, що зловживання з боку органів досудового розслідування відсутні, оскільки майно вилучено згідно з ухвалою слідчого судді у межах його дозволу.

Наголошує на тому, що представником позивача не надано жодних підтверджуючих, обґрунтованих фактів того, що позивач зазнав значних душевних страждань або майнових втрат. У справі відсутні достатні належні, допустимі і достовірні докази на підтвердження такої глибини душевних страждань або майнових втрат, які заслуговують на відшкодування у розмірі 738 000 грн.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Здоровець С.В. повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник відповідача СБУ - Коломієць В.В. проти задоволення апеляційної скарги заперечувала та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 (позивач) з 2015 року працює у м. Київ в іноземному підприємстві "1+1 Продакшн", що підтверджено трудовим договором від 14 квітня 2015 року та аркушами 1 і 13 із копії трудової книжки (а.с. 18-26, Т. 1).

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 30 січня 2020 року було задоволено клопотання старшого слідчого в ОВС 2 відділу 1 управління досудового розслідування Головного слідчого управління СБ України по кримінальному провадженню, внесеному до ЄРДР за № 0000003 від 17 січня 2020 року за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 359 КК України та надано старшому слідчому в ОВС 2 відділу 1 управління досудового розслідування Головного слідчого управління СБ України Петрулі М.М., іншим слідчим, що входять до складу слідчої групи або іншим слідчим СБ України за його дорученням, дозвіл на проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_1 в житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , яке на праві власності зареєстроване за ОСОБА_1 , з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення, а саме: спеціальних технічних засобів негласного отримання інформації, зокрема, технічних програмних засобів, устаткування, апаратури, приладів, пристроїв та інших виробів, призначених для негласного отримання інформації, інших пристроїв, які малогабаритні, пристосовані та розроблені для аудіо- та відео фіксації інформації, комп`ютерної техніки (ПЕОМ, ноутбуків, планшетів, їх аналогів і т.п.), носіїв інформації (лазерних дисків, флеш-накопичувачів, переносних жорстких дисків, їх аналогів і т.п), що використовувались у злочинній діяльності для негласного отримання інформації, а також на яких зберігаються отримані незаконним шляхом аудіо- та відео файли розмов зустрічі за участю Прем`єр-міністра України та інших посадових осіб, особисте листування між учасниками кримінального правопорушення щодо деталей планування та вчинення злочину; блокнотів, чорнових записів, документів щодо придбання СТЗ та поширення незаконно отриманої за їх допомогою інформації, що свідчить про злочинну діяльність осіб; засобів зв`язку, сім-карт мобільних операторів та мобільних телефонів, що можуть сприяти розкриттю злочину і встановленню осіб, причетних до його вчинення (а.с.27-31 т.1).

На підставі даної ухвали слідчого судді 5 лютого 2020 року у належному позивачу житловому будинку по АДРЕСА_1 слідчим Служби безпеки України був проведений обшук, під час якого було вилучено належне позивачу майно, а саме: флеш-носій з червоним написом "АЗТ", флеш носій рожевого кольору з зеленим ковпачком GoodRam, флеш-носій чорного кольору з металевим ковпачком, iPadApple, McbookAir, накопичувач Tranccend, що підтверджується копією протоколу обшуку (а.с.32-34 т.1), показами свідка ОСОБА_2 та визнається сторонами.

Також 5 лютого 2020 року на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 28 січня 2020 року в межах того ж кримінального провадження слідчим Служби безпеки України було проведено обшук в приміщенні за адресою: АДРЕСА_3 , іноземне підприємство "1+1 Продакшн", яке використовувалось в тому числі і ОСОБА_1 як працівником даного підприємства, в ході якого було вилучено комп`ютери, зокрема і той, який використовував у своїй роботі позивач, що підтверджується матеріалами справи (а.с.18-26,35-53 т.1), показами свідка ОСОБА_3 та визнається сторонами.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 27 лютого 2020 року було задоволено скаргу Здоровця С.В. в інтересах ОСОБА_1 на бездіяльність старших слідчих в ОВС 2-го відділу 1 управління досудового розслідування ГСУ СБ України та зобов`язано слідчих негайно повернути ОСОБА_1 або його представнику майно, тимчасово вилучене 5 лютого 2020 року під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: флеш-носій з червоним написом "АЗТ", флеш носій рожевого кольору з зеленим ковпачком GoodRam, флеш-носій чорного кольору з металевим ковпачком, iPadApple, McbookAir, накопичувач Tranccend (а.с.56-58 т.1).

Листом начальника 2 відділу 1 управління досудового розслідування ГУ від 21 квітня 2020 року ОСОБА_1 було повідомлено про можливість отримання вилученого у нього майна і за актом приймання-передачі від 13 травня 2020 року вказане майно було повернуте позивачу, про що ним надано відповідну розписку (а.с.183,187,188 т.1).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 та стягуючи із відповідача моральну шкоду у розмірі 7 443 грн (2481 грн- прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 грудня 2021 року х 3 місяці), суд першої інстанції виходив із того, що тимчасово вилучене у позивача 5 лютого 2020 року майно мало бути повернуте йому протягом 48 годин однак, вказане майно було повернуте позивачу лише 13 травня 2020 року, внаслідок чого він був позбавлений можливості користуватись цим майном протягом більше ніж три місяці.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Структура підстав для подання позовної заяви, тобто фактичних обставин, на яких ґрунтується вимога позивача, складається з наступних елементів, на чому наголошував представник позивача Здоровець С.В. у апеляційній скарзі,:

відсутність розумних підстав для проведення обшуку житла та робочого місця ОСОБА_1 (порушення ст. 8, 10 Конвенції);

порушення відповідачем (СБУ) гарантій журналістської діяльності (права на таємницю джерел та авторства, порушення ст. 10 Конвенції);

порушення відповідачем ст. 1 протоколу №1 до Конвенції внаслідок неповернення у встановлений законом строк тимчасово вилученого майна.

Відповідно обраховуючи розмір моральної шкоди позивачем заявлено до відшкодування 676 200 грн, що є гривневим еквівалентом розміру 20 000 євро за курсом НБУ станом на 12 лютого 2021 року на час складення позовної заяви, за порушення ст. 8 та ст. 10 Конвенції та 61 900 грн за порушення ст. 1 Протоколу №1. Всього 738 100 грн.

За приписами ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Суд першої інстанції правильно виходив із того, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України та статтею 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" (далі по тексту Закону №266/94-ВР).

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України та статті 1 Закону № 266/94-ВР, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті, відповідно до яких така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі №6-440цс16 та є незмінною у судовій практиці (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17, п. 37 у постанові від 18 грудня 2019 у справі №688/2479/16-ц).

Так, матеріали справи не містять доказів щодо незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку та виїмки, оскільки відповідні процесуальні дії були вчинені на підставі ухвали слідчого судді.

Разом з тим, слідчим суддею в ухвалі Шевченківського районного суду м. Києва від 27 лютого 2020 року було встановлено бездіяльність слідчих, яка полягала у несвоєчасному поверненні позивачеві вилученого майна.

Отже, наявність підстав для застосування саме правил ч. 6 ст. 1176 та статей 1173, 1174 ЦК України.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Загальні положення про відшкодування шкоди наведені у параграфі 1 глави 82 ЦК України. Так, згідно з положеннями статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, у випадках, встановлених законом.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та місцевого самоврядування, а також для посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Утім цими нормами не заперечується обов`язковість інших елементів складу цивільного правопорушення, доказування наявності яких є необхідним у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у виді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Частинами першою, другою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Законом України № 475/97 від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та Перший протокол до Конвенції, а відтак в силу статті 9 Конституції України вони є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерела права.

У цій справі позивачем доведено неправомірні дії слідчих СБУ, а саме бездіяльність стосовно своєчасного повернення позивачеві вилученого майна, що мало наслідком порушення ст. 1 протоколу №1 до Конвенції.

Задовольняючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди за відповідне порушення, суд першої інстанції, вважав доведеними обставини неправомірної бездіяльності слідчих, що було встановлено ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 27 лютого 2020 року, наявність моральної шкоди та причиннонслідкового зв`язку та визначив розмір відшкодування моральної шкоди із розрахунку трьох розмірів мінімальної заробітної плати, що діяла на момент розгляду справи у суді, а саме 7443 грн.

Стороною відповідача рішення суду першої інстанції у відповідній частині не оскаржено, тоді як сторона позивача рішення суду першої інстанції оскаржує у повному обсязі та вважає наявні підстави для задоволення позову повністю та стягнення розміру моральної шкоди у заявленому розмірі.

Практика ЄСПЛ з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. При цьому судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень.

Зокрема у рішеннях ЄСПЛ неодноразово було застережено, що деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами, але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування (рішення у справі Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства Abdulaziz, Cabales and Balkandaliv. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 94, п.96).

Крім того практикою ЄСПЛ визнано презумпцію моральної шкоди, що означає правило, відповідно до якого, у разі порушення майнових або цивільних прав "середня", "нормально" реагуюча на протиправну поведінку щодо неї людина відчуває страждання (моральну школу).

З цього погляду можливість людини реалізувати своє природне право на одержання компенсації за страждання і переживання, спричинені посяганням на належні їй особисті немайнові блага, слід розцінювати як один з виявів верховенства права. Водночас усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин.

У переважній більшості випадків ЄСПЛ: а) наголошує па розумно очікуваних, передбачуваних або звичайних за подібних обставин негативних наслідках, що мали б виникнути у немайновій сфері потерпілої особи; б) виходить з розумного врахування суті порушеного права, особливостей вчинення конкретного правопорушення та характерного для останнього негативного впливу на стан потерпілого; в) при визначенні розміру моральної шкоди керується власного практикою в аналогічних справах.

Отже, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженої Головою ЄСПЛ на підставі статті 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд погоджується із сумою стягненою судом першої інстанції у відшкодування моральної шкоди у розмірі 7 443 грн, перевіривши розмір такої шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах, а саме: у постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі №428/1003/16-ц, у постанові Київського апеляційного суду від 30 липня 2021 року у справі №757/50766/19-ц, у постанові Київського апеляційного суду від 19 червня 2019 року у справі № 755/16083/18. У зазначених справах судами стягнено 2 000 грн, 5 000 грн та 20 000 грн. При цьому судами вирішено стягнути вказані суми з урахуванням того, що вилучені речі в ході обшуку не були повернуті позивачам. У справі, яка переглядається, встановлено обставини, що позивачу через три місяці були повернуті вилучені в ході обшуку речі.

В той же час, колегія апеляційного суду не може врахувати наведену позивачем практику Європейського суду з прав людини в частині розміру компенсації, а саме у справі "Hans Martin Tillack v. Belgium", "Ernst and Others v. Belgium (2003)", "Круглов проти Росії" якими було визначено розмір компенсації від 10 000 Євро до 12 000 Євро, оскільки у наведених справах встановлено період порушення, що був набагато більший (обчислювався роками), а ніж в цій справі.

Крім того, у цій справі тимчасово вилучені докази були повернуті, а у наведених позивачем справах тимчасово вилучені докази не були повернуті на час розгляду Європейським судом з прав людини.

Таким чином, колегією апеляційного суду не було встановлено порушення норм процесуального права судом першої інстанції, як і не було встановлено неправильне застосування норми матеріального права, які б були правовими підставами для скасування рішення у відповідній частині та зміни присудженого розміру моральної шкоди.

Судом першої інстанції також правильно задоволено позов шляхом покладення обов`язку компенсації моральної шкоди саме за рахунок держави, при цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, діями якого завдано шкоду, у цій справі СБУ.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц.

Колегія апеляційного суду також не може погодитись із обґрунтованістю доводів апеляційної скарги в частині доведеності вимог позову, які суд першої інстанції визнав недоведеними, а саме в частині порушення прав ОСОБА_1 на повагу до приватного і сімейного життя, зокрема право на повагу до свого житла та на свободу вираження поглядів внаслідок неправомірних дій слідчих та як наслідок недоведеності підстав для компенсації моральної шкоди.

Згідно із ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно із ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Отже гарантії, визначені наведеними статтями, можуть бути обмежені, про що зазначено відповідно у другій частині наведених норм.

Як уже було зазначено у цій постанові, фактичними обставинами, на яких ґрунтуються відповідні вимоги позову, позивач зазначає відсутність розумних підстав для проведення обшуку житла та робочого місця позивача та порушення відповідачем (СБУ) гарантій журналістської діяльності.

Сторона позивача у доводах апеляційної скарги не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо законності проведеного обшуку, який було проведено на підставі ухвали слідчого судді.

Сторона позивача наголошує, що судом не було враховано, що наявність такої ухвали не звільняє суд від обов`язку дослідження наявності розумних підстав для проведення обшуку (а не отримання формального дозволу), а також його правомірності та пропорційності, необхідності в демократичному суспільстві, що відповідає численній практиці ЄСПЛ, яка не була застосована при винесенні рішення. На думку представника позивача для визначення того, чи були обшуки "необхідними в демократичному суспільстві", необхідно було розглянути такі питання як тяжкість злочину, у зв`язку з яким було проведено обшук та вилучення, чи дозволи на обшук винесені на підставі обґрунтованої підозри, і чи була сфера їх проведення обґрунтовано обмеженою.

Також у апеляційній скарзі зазначено, що не отримали жодної оцінки й залишились поза увагою суду також очевидні зловживання правоохоронців при отриманні ухвал на проведення обшуків.

Отже, фактично позивач не згоден із діями слідчих органів та з висновком слідчого судді в ухваленому ним судовому рішенні.

Однак такі доводи апеляційної інстанції є безпідставними оскільки не ґрунтуються на нормах процесуального права.

Велика Палата Верховного Суду вже висловлювала правові висновки про те, що закони України не передбачають можливість розгляду у суді позовних вимог щодо визнання незаконними дій/бездіяльності іншого суду, вчинених під час розгляду ним справи, оскільки такі дії/бездіяльність є пов`язаними з розглядом судової справи.

І хоча позивач у цій справі не заявляє вимогу про визнання протиправними дій слідчого судді, однак вважає, що були відсутні розумні підстави для проведення обшуку житла та робочого місця, з чим погодився слідчий суддя задовольняючи клопотання про надання дозволу на проведення обшуку.

Проте перевірка наведених у апеляційній скарзі доводів передбачатиме перевірку і оцінку дій судді у кримінальному провадженні, що є втручанням у здійснення правосуддя слідчим суддею, що є недопустимим (див. близькі за змістом висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пункті 61 її постанови від 21 листопада 2018 року у справі №757/43355/16-ц, в пункті 22 постанови від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц та у п. 19, 20 від 18 грудня 2019 року у справі №688/2479/16-ц).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій. Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можна оскаржити до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені. Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди під час розгляду конкретної справи, можна усунути лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені. Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу. (див., наприклад, близькі за змістом висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (пункти 62-65), від 13 березня 2019 року у справі № 462/32/17, від 20 березня 2019 року у справі № 295/7631/17, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (пункт 24-26)).

Саме незгодою із наявністю підстав для задоволення слідчим суддею у кримінальній справі клопотання слідчих про надання дозволу на проведення обшуку обґрунтовує позивач порушення передбачених статями 8 і 10 Конвенції своїх прав у розділах 3, 4 і 5 апеляційної скарги, що не може бути перевірене за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України (частина перша статті 1 Кримінального процесуального кодексу України).

Кримінальне провадження - це досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (пункт 10 частини першої статті 3 КПК України).

Згідно із частиною першою статті 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування у кримінальних провадженнях визначає глава 26 КПК України.

Вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого та прокурора, що можуть бути оскаржені слідчому судді на етапі досудового провадження, визначений у частині першій статті 303 КПК України. Скарги на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора не розглядаються під час досудового розслідування і можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей 314-316 цього Кодексу (частина друга статті 303 КПК України).

Тобто кримінальний процесуальний закон визначає спеціальний порядок розгляду скарг, які не можуть бути предметом перевірки за правилами цивільного судочинства.

Вимоги про визнання незаконними дій органів досудового розслідування у кримінальних провадженнях мають вирішуватися за правилами КПК України.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 826/2004/18, від 30 січня 2019 року у справі № 234/19443/16-ц, від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, від 25 березня 2020 року у справі №641/8857/17, що свідчить про усталену практику.

Аналогічно, відповідно до частини першої статті 24 КПК кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Тобто, у разі незгоди із наявністю підстав для проведення обшуку, та зловживання правоохоронців, у тому числі у зв`язку з надмірністю таких процесуальних дій, позивач має передбачене правилами КПК України право на оскарження цих дій органів досудового розслідування.

Також позивач у разі незгоди із судовим рішенням слідчого судді у кримінальному процесі, яке на думку сторони позивача, не засноване на розумних підозрах, є неспівмірне та не є необхідним у демократичному суспільстві, має право на оскарження ухвали слідчого судді в апеляційному порядку, що передбачено статтями 309, 310 КПК України.

Обставини, встановлені під час підготовчого провадження в суді за правилами КПК щодо обґрунтованості заперечень проти наявності підстав для проведення обшуку, будуть підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати.

Так, хоч ухвала слідчого судді про надання дозволу на проведення обшуку і не підлягає оскарженню окремо, однак заперечення проти неї можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Як свідчить числення судова практика Верховного Суду, з метою дотримання засад доступу до правосуддя, передбачених ст. 6 Конвенції, зокрема право на апеляційне чи касаційне оскарження судових рішень, судова практика в Україні допускає можливість оскарження ухвал і постанов слідчих суддів щодо яких відсутня пряма вказівка на можливість їх оскарження за правилами КПК.

Прикладом цього можуть слугувати постанови Верховного Суду. Так, ще Верховний Суд України в постанові від 12 жовтня 2017 року (справа №757/49263/15-к) зробив правовий висновок про те, що в разі постановлення слідчим суддею ухвали, що не передбачена кримінально-процесуальними нормами, до яких відсилають положення частини третьої статті 309 КПК, суд апеляційної інстанції не вправі відмовити в перевірці її законності, посилаючись на приписи частини четвертої статті 399 КПК. Право на апеляційне оскарження такого судового рішення підлягає забезпеченню на підставі пункту 17 частини першої статті 7 та частини першої статті 24 КПК, які його гарантують, з огляду на положення частини шостої статті 9 КПК, яка встановлює, що у випадках, коли положення КПК не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 КПК. Аналогічні висновки містяться у постановах ВС від 23 травня 2018 року (провадження № 13-16сво18 та № 13-19кс18), від 19 березня 2019 року у справі №686/20143/16-к (провадження № 51-706км17), що свідчить про усталену практику.

Крім того, ст. 309 КПК України передбачено, що заперечення проти ухвал слідчих суддів можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

За таких умов апеляційний суд вбачає відсутність порушення прав позивача на можливість оцінки співмірності втручання в його особисте життя та журналістську діяльність відповідним компетентним судом за встановленою процедурою, однак позивач таким правом не скористався.

Сам факт проведення обшуку у журналіста також не є самостійною підставою для визнання незаконності обшуку, оскільки він не є спеціальним суб`єктом, щодо якого передбачено особливі відмінності за нормами КПК. Крім того, позивачем не доведено у чому полягали втручання у його журналістську діяльність, оскільки він заперечує будь-яку причетність до обставин (здобуття, зберігання чи поширення інформації), які стали підставою для обшуку.

Ураховуючи наведене суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо недоведеності підстав для стягнення моральної шкоди за порушення прав позивача, які гарантовані статтями 8 та 10 Конвенції, оскільки недоведені неправомірні дії СБУ стосовно безпідставності проведення обшуку, який був проведений законно на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 27 лютого 2020 року, яка є чинна.

Усі доводи апеляційної скарги, які аналогічні до доводів позову, зводяться до переоцінки висновків слідчого судді щодо наявності підстав для проведення обшуку.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги на додаткове рішення Бородянського районного суду Київської області від 29 грудня 2021 року колегія також не встановила підстав для її задоволення.

Так, як убачається із матеріалів справи, 20 грудня 2021 року позивач звернувся до суду першої інстанції із заявою про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3 721,5 грн (7443*50/100) обґрунтовуючи тим, що згідно договору про надання правової допомоги від 15 лютого 2021 року розмір винагороди адвоката складається з "гонорару успіху" у виді сплати виконавцем на користь замовника 50 % від суми отриманих за рішенням суду коштів (п.3.1 Договору).

Відшкодовуючи витрати на професійну правничу допомогу у сумі 37 грн 53 коп., суд першої інстанції виходив з того, що на користь позивача необхідно стягнути кошти на відшкодування його витрат по наданню правничої допомоги, розмір яких має визначатись пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становить 37,53 грн (7443 грн х 3721,5 грн : 738100 грн).

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до п. 6 та п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Відповідно до ст. 19 цього Закону України видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до ст. 30 цього ж Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

В той же час згідно із п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розгляду задоволених позовних вимог. Витрати на правничу допомогу адвоката також підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами за результатами розгляду справи (ч. 2 ст. 137 ЦПК).

Таким чином, оскільки позов було задоволено частково, витрати на правничу допомогу відшкодовуються пропорційно розгляду задоволених позовних вимог, тобто у суду відсутні підстави для відшкодування у повному обсязі обумовленого стороною позивача з адвокатом розміру витрат на правничу допомогу.

При цьому суд першої інстанції визнав заявлений стороною позивача розмір витрат на правничу допомогу, обставин, за яких цей розмір є неспівмірнимзі складністю справи, нерозумним, не встановлював, як і не встановлював обставин, за яких цей розмір підлягає зменшенню.

Дотримання судом першої інстанції правил розподілу судових витрат у виді витрат на правничу допомогу пропорційно до розміру задоволених вимог не є втручанням у правовідносини адвоката з клієнтом, не змінює визначений сторонами розмір гонорару та не звільняє клієнта від обов`язку оплати адвокатських послуг у розмірі, який не було відшкодовано за рахунок держави у цій справі.

Оскільки позов ОСОБА_1 був задоволений частково, то суд першої інстанції на підставі ст.141 ЦПК України правильно стягнув з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 37,53 грн та навів належне обгрунтування. Так, заявлено було позов про стягнення 738100 грн, із яких було задоволено 7443 грн, що складає близько 1%.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що визначений судом розмір витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 37,53 грн є нерозумним та неспівмірним складності справи і витраченому адвокатом часу, є безпідставними, оскільки суд першої інстанції не змінював заявлений представником позивача розмір.

Сторони самостійно погодили, що послуги виконавця у відповідності до умов цього договору складаються з "гонорару успіху" у виді сплати 50% від суми отриманих за рішенням суду коштів згідно з положеннями п. 3.1 договору про надання правничої допомоги від 15 лютого 2021 року, укладеного між ОСОБА_1 та його адвокатом Здоровець С.В.

Таким чином, самими сторонами обрано спосіб обрахунку "гонорару успіху" у фіксованому розмірі, що не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача.

Саме на такі та аналогічні правові висновки Верховного Суду, які викладені у постанові від 28 грудня 2020 року у справі №640/18402/19 посилався адвокат у клопотанні про ухвалення додаткового рішення, отриманого Бородянським районним судом Київської області 20 грудня 2021 року (а.с. 71-75, Т. 2).

Зокрема у п. 14 клопотання адвокат зазначає, що за договором від 05 серпня 2019 року сплата "гонорару успіху" здійснюється за досягнення позитивного для клієнта результату, а не за виконання конкретних дій, як то складання відзиву, участь в судовому засіданні, тощо.

Наведене узгоджується із положеннями ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" про те, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Тобто саме такі умови обрахунку гонорару були обумовлені самими сторонами.

В той же час, процесуальне законодавство не містить обмежень щодо застосування правил пропорційності відшкодування судових витрат у разі часткового задоволення позовних вимог в залежності від обрання сторонами способу обрахунку таких витрат у виді "гонорару успіху".

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом неправильно застосовано норми матеріального та допущено порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, так само які призвели до неправильного розподілу судових витрат.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 14 грудня 2021 року та додаткове рішення Бородянського районного суду Київської області від 14 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба