Справа № 755/8041/21
Провадження № 2/755/2887/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" травня 2022 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

Головуючого судді - Хромової О.О.

при секретарі - Кошель К.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом, в якому просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою

АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що йому на праві власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_2 . Крім неї у квартирі зареєстрована ОСОБА_2 , яка не проживає у даній квартирі з дня реєстрації, не сплачує за комунальні послуги, особисті речі у квартирі відсутні. Відповідач ОСОБА_2 була зареєстрована у даній квартирі по проханню її батька ОСОБА_3 , який є рідним братом її покійного батька ОСОБА_4 , після смерті якого позивач успадкувала спірну квартиру.

Враховуючи, що відповідач не проживає у квартирі значно більше одного року без поважних причин, не сплачує комунальні послуги, не несе інших витрат на утримання даного житла, крім того, у відповідача немає у даній квартирі особистих речей, позивач просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою

АДРЕСА_1 .

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 17 червня 2021 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15 вересня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

15 листопада 2021 року відповідач ОСОБА_2 подала відзив на позов, в якому з приводу задоволення позову заперечувала, пославшись на таке.

Відповідач ОСОБА_2 була зареєстрована у квартирі

АДРЕСА_3 на законних підставах, з дозволу колишнього власника квартири, батька позивача - ОСОБА_4 . ОСОБА_2 доводиться померлому внучкою його брата - ОСОБА_3 , та спільно зі своєю матір`ю ОСОБА_5 та бабусею ОСОБА_6 проживала з ОСОБА_4 однією сім`єю, вели спільний побут та відповідно входили до кола членів сім`ї померлого.

Відповідач стверджує, що на даний час позивач не може ставити питання про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом позбавлення відповідача права на користування квартирою, оскільки рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 травня 2020 року, яким було встановлено ОСОБА_1 додатковий строк для прийняття спадщини 3 місяці скасоване постановою Київського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року , а тому позивач не може вважатись особою, що прийняла спадщину з наведених вище підстав. У позивача не має правових підстав для прийняття спадщини, оскільки позивач пропустила встановлений законом строк для прийняття спадщини.

Після набрання законної сили постановою Київського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року у справі № 755/3368/19, питання про прийняття спадщини - квартири АДРЕСА_1 на даний час остаточно не вирішене, оскільки є родичі померлого ОСОБА_4 , які претендують на прийняття спадкового майна на підставі чинного законодавства.

Крім того, ОСОБА_2 стверджує, що у неї відсутнє будь-яке інше житло, позбавлення її права користування квартирою порушить права і свободи, закріплені Конституцією і законами України.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_7 пояснив, що позивач немає права чинити відповідачу перешкоди у користуванні квартирою, в якій вона зареєстрована на законних підставах, оскільки не набула на законних підставах права власності на спірну квартиру, адже рішення суду, на підставі якого позивачем отримано свідоцтво про право на спадщину за законом, скасовано. Крім того, ОСОБА_1 чинити перешкоди відповідачці у користуванні нею спірною квартирою, періодично змінюючи замки та не даючи можливості потрапити до квартири. Така ситуація склалася після смерті батька позивачки. Також зазначив, що відповідач

ОСОБА_2 немає іншого житла.

18 травня 2022 року від представника позивача ОСОБА_8 надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позов підтримує, просить суд його задовольнити.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача та її представника, оцінивши надані позивачем докази, суд приходить до таких висновків.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 08 вересня 2020 року, посвідченого державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Домашенко В.В., зареєстрованого в реєстрі за номером 6-521, квартира за адресою: АДРЕСА_2 , належить на праві власності ОСОБА_1 .

Право власності ОСОБА_1 на вказану квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 223108953.

Згідно із актами від 21 лютого 2019 року, 24 травня 2020 року, 02 липня 2020 року,

20 серпня 2020 року, 06 жовтня 2020 року та 18 листопада 2020 року, складеними мешканцями будинку АДРЕСА_4 , ОСОБА_2 не проживає у квартирі АДРЕСА_1 з моменту реєстрації, з 2005 року і по теперішній час.

З довідки про реєстрацію місця проживання, виданої Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА, встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , з 22 грудня 2005 року по теперішній час.

З протоколів опитування свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 від 25 липня

2021 року встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрована у квартирі, де проживає ОСОБА_1 . В цій квартирі ОСОБА_2 зареєстрував ОСОБА_4 , який був власником квартири, про це його попросив його рідний брат ОСОБА_3 з метою отримання місця реєстрації. ОСОБА_2 є внучкою брата ОСОБА_3 , жодного дня у даній квартирі не проживала, особистих речей у ній немає. Також свідки підтвердили, що комунальні послуги у квартирі сплачує ОСОБА_1 .

Постановою Київського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року скасовано рішення Дніпровського районного суду міста Києва, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа - ОСОБА_3 , про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, відмовлено.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського Суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті

8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. The U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від

18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті

8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня

2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява

№ 20082/02, п. 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див. рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Аналогічна правова позиція міститься також у Постанові Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, провадження 14-64цс20.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті

1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до положень статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09 грудня

2020 року у справі № 209/2642/18.

Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності позивача та захистом права відповідача, що є членом родини позивача.

Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц зазначила, що члени сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. При цьому навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Отже, вирішуючи справу про наявність правових підстав для виселення особи з житлового приміщення, суд повинен у кожній конкретній справі здійснити оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (аналогічні підходи до вирішення справ у подібних правовідносинах сформулював Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постановах від 21 жовтня 2019 року у справі №452/2387/17,

від 23 жовтня 2019 року у справі 757/19753/15-ц, від 06 листопада 2019 року у справі №362/3042/17, від 15 січня 2020 року №754/613/18-ц).

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до вимог частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша, третя статті 12ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі,

Враховуючи викладені вище факти та норми закону суд приходить до такого.

Позивач ОСОБА_1 є власником квартири

АДРЕСА_1 . Доводи відповідача щодо того, що позивач володіє спірним майном без законних на те підстав, судом до уваги не приймається, оскільки свідоцтво про право на спадщину, на підставі якого набуто у власність майно, не скасовано, зміни до запису про реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_1 до Державного реєстру речових прав не вносились, такі відомості в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 володіє квартирою

АДРЕСА_1 на законних підставах.

Натомість, позивач не спростовує того факту, що відповідач ОСОБА_2 була зареєстрована у спірній квартирі за згодою попереднього власника квартири.

Як стверджує представник відповідача, позивач ОСОБА_1 чинить перешкоди відповідачці у користуванні квартирою, в якій вона зареєстрована, змінює замки та не пускає у квартиру. Крім того, відповідач немає іншого житла, а тому визнання її такою, що втратила право користування, спричинить для неї невідворотні наслідки та порушить право на вільне користування житлом, в якому вона зареєстрована на законних підставах.

Відповідно до роз`яснень, висловлених Великою Палатою Верховного Суду у постнові від 21 серпня 2019 року при розгляді справи № 569/4373/16, права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту, і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Позивачем не надано суду доказів того, що визнання відповідачки такою, що втратила право користування належною їй квартирою, у тий чи інший спосіб порушить її право на вільне володіння, користування чи розпорядження належним їй майном, оскільки за власником житло зберігається без обмежень, абсолютне право власності на житло не обмежується ні строками, ні територією.

Також не надано суду доказів, які б свідчили, що відповідач має у власності інше житло.

Посилання позивача щодо сплати за відповідача комунальних послуг протягом багатьох років не є правовою підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Важливий принцип для права власності закріплений у положенні статті 13 Конституції України про те, що «власність зобов`язує», що означає, що власник повинен не лише користуватися майном, а й турбуватися про нього. Цей принцип знайшов свій подальший розвиток у статті 322 ЦК України у якій зазначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить.

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 , буде порушенням прав відповідача на житло, у зв`язку з чим суд відмовляє у задоволенні позову.

Керуючись статтями 16, 317, 319, 383, 386, 391 ЦК України, статтями 2, 10, 76, 77-81, 89, 265, 289, 354 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повне рішення суду виготовлено 26 травня 2022 року.

Суддя О.О. Хромова