Номер провадження: 22-ц/813/2819/22
Головуючий у першій інстанції Дяченко В. Г.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.11.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Нечитайло Н.Ю.,

розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи за апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 березня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви.

Позивач звернувся до суду із позовною заявою про усунення перешкод позивачу у користуванні житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_3 є власником будинку АДРЕСА_1 .

З грудня 1993 року по 2005 року сторони проживали однією сім`єю у вказаному будинку, були пов`язані спільним побутом, приймали участь у вихованні спільних дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У 2005 році між сторонами була домовленість про проживання відповідача у будинку до повноліття дітей. З 2005 року відповідач більше не є членом сім`ї позивача. Сторони спільним побутом не пов`язані. З 2006 року між сторонами склались неприязні стосунки. Відповідачу письмово направлялась вимога щодо добровільного виселення, однак відповідачем це було проігноровано. Відповідач має інше зареєстроване місце проживання з адресою: АДРЕСА_2 , отже має місце для проживання.

Позивач вважає, що оскільки відповідач вселилась у будинок як член сім`ї позивача з правом проживати там до повноліття дітей, та наразі не є членом сім`ї позивача, то такі правовідносини за своєю суттю є сервітутом. Вважав, що необхідно усунути перешкоди у здійснені позивачем права користування та розпорядження майном шляхом примусового виселення відповідача. Сторона позивача посилається на порушення ст.ст. 321, 391, ч. 2 ст. 406 ЦК України.

Позивач додатково пояснив, що наявність постанов про притягнення позивача до адміністративної відповідальності демонструє його ставлення до відповідача, яка продовжує проживати у його будинку та не реагує на його вимоги виселитись, чим провокує його на сварки.

Позиція відповідача у суді першої інстанції.

Відповідачем у встановлений судом строк був поданий відзив у якому заявлені позовні вимоги не визнала в повному обсязі. Свою позицію обґрунтовує тим, що вона почала проживати у будинку АДРЕСА_1 , за згодою власника, як член сім`ї починаючи з 1993 року. Із позивачем вони перебували у фактичних шлюбних відносинах. Між нею та позивачем склався порядок користування жилим будинком, який встановлений власником будинку, тобто позивачем. У будинку разом із ОСОБА_1 проживає ОСОБА_2 та їх спільні діти ОСОБА_3 1994 року народження, ОСОБА_4 1997 року народження. Відповідач жодним чином не перешкоджала позивачу у користуванні ним власним будинком. Натомість позивач провокує конфлікти відносно відповідача та не завжди поводить себе правомірно, зловживає спиртними напоями, свариться з сусідами, рідними та близькими за що неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності. Відповідач не зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , а має інше зареєстроване місце реєстрації в гуртожитку за адресою АДРЕСА_2 , але за даною адресою гуртожитку не мешкає понад 27 років, закріпленої кімнати відповідач не має.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22 березня 2021 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції проігноровано правові висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, які викладені у постановах Верховного Суду. Перелік вказаних постанов зазначений в апеляційній скарзі.

Короткий зміст відзиву ОСОБА_2 на апеляційної скарги.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Сповіщення сторін.

Про судове засідання, призначене на 26 жовтня 2022 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Повне судове рішення виготовлено 07 листопада 2022 року, про що зазначено у вступній частині постанови Одеського апеляційного суду.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_3 є власником будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва на право приватної власності на житловий будинок від 21 січня 1997 року, рішення виконкому Суворовської районної Ради народних депутатів № 1010/3 від 21 грудня 1990 року.

Відповідно до довідки № 557 від 27.06.2019р., виданої Органом самоорганізації населення Комітетом мікрорайону «Суворовський» в місті Одеса в будинку АДРЕСА_1 разом із ОСОБА_1 зареєстровані: ОСОБА_3 син, 1994р.н. дата реєстрації 02.11.2005р.; ОСОБА_4 дочка, 1997р.н., дата реєстрації 02.112005р.: ОСОБА_5 сестра, 1957р.н., дата реєстрації 08.05.2009р.: ОСОБА_6 дочка, 1985р.н., дата реєстрації 07.08.2009р., ОСОБА_7 онука, 2012р.н., дата реєстрації 06.04.2012р.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,. є сином ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , видане 14 вересня 1994р.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є дочкою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , видане 18 червня 1998р.

У поданих сторонами заявах по суті справи та під час усних пояснень у судовому засіданні сторони визнали, що у будинку АДРЕСА_1 відповідач почала проживати з 1993 року в якості члена сім`ї ОСОБА_1 зі згоди позивача, сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах до 2005 року, відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, визнані сторонами обставини не потребують доказуванню.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2009 року у справі №2-933/09 за позовом ОСОБА_2 в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про вселення та зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення встановлені наступні обставини:

- сторони з грудня 1993 року по жовтень 2005 року знаходилися у сімейних відносинах, були пов`язані спільним побутом, взаємними правами та обов`язками, щодо виховання, розвитку та утримання спільних дітей сина ОСОБА_8 , 1993р.н., та доньки ОСОБА_4 , 1997р.н.;

- сторони проживають у будинку АДРЕСА_1 ;

- ОСОБА_2 проживає в будинку з дозволу ОСОБА_1 ;

- ОСОБА_2 зареєстрована в гуртожитку за адресою АДРЕСА_2 за койкомісцем, окремого місця проживання немає, що визнано ОСОБА_1 ;

- на протязі останніх трьох рокі у сторін стали виникати конфлікти як побутового так і особистого характеру, відносини було розірвано, і ОСОБА_2 разом із дітьми, з дозволу ОСОБА_1 стала проживати у вільній частині будинку.

Встановлені рішенням суду обставини справи відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України не потребують доказуванню.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що фактичні шлюбні відносини у сторін припинились з 2006 року, однак відповідач надалі продовжує проживати у будинку позивача з його згоди. Таким чином, за період з 1993 року по теперішній час між сторонами склався порядок користування будинком, який встановив власник будинку, тобто позивач.

З наданих квитанцій від 03.07.2017р., 06.06.2018р., 20.01.2019р., 24.09.2019р., 21.09.2019р., та відповідей від 02.03.2019р. з ПАТ КБ «Приват Банк» та інших наявних в матеріалах справи квитанціях вбачається, що ОСОБА_2 сплачує комунальні послуги за користування газом за адресою: АДРЕСА_1 .

Із відповіді ДНЗ «ОЦПТО» на адвокатський запит № 36 від 10.02.2020р. вбачається, ОСОБА_2 з 17.12.1993р. зареєстрована у гуртожитку за адресою АДРЕСА_2 , не проживає з 2001 року, кімната у гуртожитку не видавалась.

Як вбачається із відповіді ДНЗ «ОЦПТО» на адвокатський запит №54 від 10.03.2020р. вбачається, що ОСОБА_2 кімната, ліжко-місце ніколи не надавалось, і немає можливості надати зараз, відомості про її проживання до 2001р. та теперішній час відсутні, зі слів коменданта гуртожитку та осіб, які проживають у гуртожитку тривалий термін 27 років, ОСОБА_2 не проживала за адресою: АДРЕСА_2 .

Постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2018 року, яка набрала законної сили 20.11.2018р., по справі № 523/12926/18, ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП.

Постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2018 року, яка набрала законної сили 14.08.2018р., по справі № 523/8950/18, ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Допитані в судовому засіданні в якості свідків спільні діти сторін по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 пояснили, що відповідач з часу припинення спільного проживання з позивачем, проживала з дітьми в окремому приміщенні будинку, після одруження сина відповідач продовжує проживати як член сім`ї сина. Між ОСОБА_3 та позивачем встановлено порядок користування житлом, який не оспорюється на теперішній час.

Глава 32 ЦК України «Право користування чужим майном» встановлює, що сервітут це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Частина 1 статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Стаття 406 ЦК України сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Власник земельної ділянки має право вимагати припинення сервітуту, якщо він перешкоджає використанню цієї земельної ділянки за її цільовим призначенням. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

З урахуванням вище встановлених обставин справи та вище наведених норм, суд першої інстанції дійшов вмотивованого висновку, що позивачем не зазначено та не наведено належних обставин, які мають істотне значення, не надано відповідних доказів, які надали йому право припинити право користування чужим майном, а саме будинком АДРЕСА_1 , відповідачем на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України.

Така позиція суду збігається із висновками зробленими Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі №243/7004/17-ц, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2019 року справа №702/101/18.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із практики Верховного Суду України тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. У постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 та від 22 серпня 2018 року у справі № 61-29125св18 зроблено висновок, що положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Щодо посилань позивача про домовленість між сторонами щодо користування відповідачем будинку до досягнення дітьми повноліття, то такі обставини не знайшли свого підтвердження відповідно до ст.ст. 76-80 ЦПК України. Надані покази свідків щодо таких обставин, суд першої інстанції правильно оцінив критично виходячи з положень ст.ст. 626, 639 ЦК України, узагальнення практики ВСУ від 24.11.2008 року «Про визнання правочинів недійсними» та дійшов вмотивованого висновку, що такі обставини не можуть бути підтверджені показами свідків відповідно до ст. 79 ЦПК України та не є достовірними.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Сторона позивача не надала до суду доказів в порядку ст.ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження здійснення відповідачем триваючих перешкод у вчиненні позивачем права користування та розпорядження власним майном. Відсутні докази, які підтверджують наявність правопорушення на момент подання позовної заяви.

Судом першої інстанції вмотивовано взято до уваги, що позивач неодноразово вчиняв сварки по відношенню до відповідача, за що був притягнутий до адміністративної відповідальності.

Наданими показами свідків підтверджено, що ініціатором сварок сторін є позивач, які він вчиняє знаходячись у нетверезому стані.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач особисто ініціює конфлікт із відповідачем, що не є перешкоджанням з боку відповідача у здійснені позивачем права власності відносно будинку.

Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частина 2 статті 13 ЦК України встановлює, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Відповідно до 4 статті 13 ЦК України при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частини 3 статті 16 ЦК України, суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України.

Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Отже, суд першої інстанції правильно врахував, що на час виникнення спору відповідач є членом сім`ї свого сина ОСОБА_3 , у якого спору щодо права користування житлом з позивачем немає, між ними фактично встановились договірні відносини щодо порядку користування житлом позивача, у позивача та його сина ОСОБА_3 відсутні сімейні відносини, а тому відповідач має право користування житлом.

З урахуванням встановлених обставин справи, суд першої інстанції вмотивовано вважав, що позивач своїми протиправними діями по відношенню до відповідача порушує положення ч.ч. 2, 4 ст. 13, ч. 3 ст. 16 ЦК України. На підставі наведеного суд першої інстанції правильно вважав необхідним відмовити позивачу у захисті цивільного права.

Також, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач є добросовісним користувачем будинку, оскільки вона оплачує комунальні послуги за газ, проводила ремонтні роботи в будинку, допомагає утримувати в належному стані будинок та прибудинкову територію, що підтверджено показами свідків, квитанціями на оплату газу на будинок АДРЕСА_1 , фотографіями наявними в матеріалах справи.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Щодо доводів апеляційної скарги, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що правові висновки, які викладені у постановах суду касаційної інстанції, не можуть бути застосовані у вказаній цивільній справі, оскільки правовідносини та обставини, які були предметом розгляду у цих постановах, відмінні від вказаної цивільної справи.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судове рішення виготовлено 07 листопада 2022 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк