Справа № 137/261/21

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" листопада 2022 р.

Літинський районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Желіховського В.М.

секретаря судових засідань Голота О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Літин цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

До Літинського районного суду Вінницької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, в якому зазначає, що 12.12.2012 року вона уклала шлюб з ОСОБА_2 , який 27.11.2018 року був розірваний.

Під час перебування у шлюбу, а саме 21.12.2012 року, ними за спільні кошти був придбаний автомобіль Volkswagen Passat VA, VIN-код: НОМЕР_1 ,

державний номерний знак НОМЕР_2 , дата випуску 31.03.2009 року.

Придбане авто було поставлено на облік в м. Хмільнику, титульним власником значився відповідач ОСОБА_2 .

Вказує, що після розірвання шлюбу, вона маючи намір поділити спільне майно звернулась до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій області за отриманням інформації про ідентифікуючі дані придбаного ними в шлюбі автомобіля.

Згідно відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій області від 09.02.2021 №31/2-О-17/аз, вона дізналась, що придбаний ними з відповідачем автомобіль був 12.11.2014 року знятий відповідачем з обліку для реалізації та 13.11.2014 року поставлений на облік на нового власника.

Отже, придбаний у шлюбі автомобіль був відчужений відповідачем третій особі, проте позивач не надавала згоду на продаж спільно придбаного автомобіля і до отримання вказаної інформації вважала, що автомобіль знаходиться у відповідача.

З огляду на зазначені обставини, діями ОСОБА_3 з відчуження спільного автомобіля без її згоди, були порушенні її майнові права, за захистом яким вона змушена звернутися до суду з вказаним позовом і просить визнати вищезазначений автомобіль об`єктом права спільної сумісної власності, стягнути з відповідача компенсацію в розмірі 1/2 частки від вартості автомобіля та судові витрати.

30.04.2021 до суду надійшов відзив ОСОБА_3 на позовну заяву, в якому зазначає, що подана позовна заява не може підлягати до задоволення, зокрема щодо визнання автомобіля спільною сумісною власністю, оскільки він відчужений більше як шість року тому третім особам, а тому не може бути визнаний спільною сумісною власністю.

Крім того, вимога щодо стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації в розмірі 1/2 частки від вартості автомобіля Volkswagen Passat VA також не може підлягати до задоволення, так як автомобіль був відчужений ще 12.11.2014 року, тобто у період коли позивач та відповідач перебували у шлюбі. Продаж автомобіля відбувся за спільною згодою кожного з подружжя, зокрема це підтверджується тим, що ОСОБА_1 протягом наступних чотирьох років спільного проживання після того як був проданий автомобіль не пред`являла ОСОБА_2 будь-яких претензій , в тому числі не пред`являла їх аж до березня 2021 року.

Не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що вона дізналася про факт продажу автомобіля аж через шість років, оскільки протягом наступних двох років вони проживали за однією адресою, у них були нормальні і теплі сімейні відносини, вони їздили відпочивати у різні країни, а кошти отримані внаслідок продажу автомобіля були використані на спільний відпочинок, туризм, купівлю 23.07.2016 іншого автомобіля Nissan Juke 2011 року випуску д.н.з. НОМЕР_3 . Їхній шлюб був розірваний 27.11.2018 року.

В такому разі позивач звернулась до суду після закінчення строку позовної давності що встановлений ст. 257 ЦК України, ч.2 ст. 72 СК України, який є трьохрічним.

Звертає увагу суд на те, що підставою звернення до суду позивача є спонукання відповідача відмовитись від розгляду позовної заяви про поділ майна подружжя до складу якого входить легковий автомобіль Nissan Juke 2011 року випуску д.н.з. НОМЕР_3 , справа №127/26581/20.

За таких підстав просить відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі, а також стягнути з неї 15 000 грн. в якості відшкодування витрат на правову (правничу допомогу).

На підтвердження зазначених у відзиві обставин надав довідку про перебування у Вінницькому міському суді цивільної справи №127/26581/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя (а.с.38), копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с.39) де 23.07.2016 за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на автомобіль Nissan Juke 2011 року випуску д.н.з. НОМЕР_3 , копію договору купівлі-продажу транспортного засобу №ДГ-0004504 від 11.12.2012 (а.с.41), видаткову накладну №960131 від 11.12.2012 (а.с.42) та акт передачі транспортних засобів (а.с.43).

14.05.2021 до суду надійшла відповідь на відзив представника позивача ОСОБА_1 , в якому вважає за доцільне звернути увагу суду на те, що на дату відчуження автомобіля як позивач так і відповідач перебували за межами України, чим спростовується презюмована згода позивача на його відчуження.

Більше того, питання відчуження спірного автомобіля між сторонами взагалі не обговорювалося, оскільки сторони домовилися, що за зароблені кошти придбають інше авто, а наявне дадуть у користування батькам відповідача. Тому позивач вважала, що спірний автомобіль увесь час знаходився у користуванні батьків відповідача.

Зазначені обставини дають підставу вважати, що автомобіль був відчуженй невідомою третьою особою під час тривалого перебування сторонами за кордоном та необізнаності позивача про факт такого відчуження. До відзиву надано копію паспорту позивача ОСОБА_1 (а.с.65-68) та копії білетів на ім`я сторін (а.с.69), які вказують про те, що у період коли відбулося відчуження транспортного засобу сторони перебували у Новій Зеландії.

Довідкою з ПП " ОСОБА_5 (а.с.70) вказано, що ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_2 проживали бз реєстрації разом з вересня місяця 2011 року по вересень місяць 2013 року (акт сусідів №243 від 05.05.2014 року (а.с.72).

Також надано копії довідок про доходи позивача ОСОБА_1 за період часу 2011 та 2012 р.р. (а.с.82-87).

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю і просить її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Майданевич Л.О. позовні вимоги підтримав повністю. Суду пояснив, що сторони під час перебування у шлюбі придбали автомобіль Volkswagen Passat, який було зареєстровано 21.12.2012 року на відповідача ОСОБА_2 . Тому вважає його спільною сумісною власністю, який підлягає поділу, а тому просить стягнути компенсанцію у розмірі 1/2 вартості вказаного автомобіля.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Заєць Б.В. в судовому засіданні повністю заперечив проти задоволення позовних вимог. Суду пояснив, що автомобіль, його довірителем, було придбано ще до шлюбу, але зареєстровано за ним після укладення шлюбу. Крім того, вказаний автомобіль у 2014 році було відчуджено, про що позивачці було відомо. Оскільки перед від`їздом за кордон, його довіритель з відома ОСОБА_1 видав доручення на розпорядження спірним автомобілем своїй матері, брату та матері позивачки. Автомобіль було продано братом, коли сторони по справі, у 2014 році перебували у Новій Зеландії. Про продаж автомобіля брат по скайп-зв`язку повідомляв їх. Крім того, даний факт можуть підтвердити свідки, які перебували з ними у Новій Зеландії. Вважає позов надуманим, оскільки поданий лише у 2021 році, після того як ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя у Вінницький міський суд. Позивачу ОСОБА_1 достеменно було відомо про продаж автомобіля, оскільки після повернення з ОСОБА_6 вони купили інший автомобіль, який зареєстрували на позивачку. Тому вважає, що проданий автомобіль під час шлюбу було здійснено в інтересах сім`ї. Крім того звертає увагу суду на те, що позивачка, в разі порушення її прав, мала можливість звернутися до суду в трирічний термін, з моменту продажі. За таких підстав, просить застосувати позовну давність та відмовити в задоволенні позову, про що подав відповідну заяву.

Із показань свідка ОСОБА_7 допитаного в судовому засіданні встановлено, що він перебував у Новій Зеландії, де познайомилися з сім`єю ОСОБА_8 . Вони часто збиралися сім`ями. Під час однієї із спільної зустрічі ОСОБА_2 повідомив, що в Україні продався його автомобіль. ОСОБА_9 також чула про його продаж.

Із показань свідка ОСОБА_10 допитаного в судовому засіданні встановлено, що він з 2012 по 2017 роки перебував у ОСОБА_11 , де познайомився з сім`єю ОСОБА_8 . Вони часто зустрічалися. Під час однієї із зустрічей, ОСОБА_8 розказував, що продався його автомобіль. При даній розмові була присутня ОСОБА_9 і заперечень будь-яких вона не виказувала.

Із показань свідка ОСОБА_12 допитаного в судовому засіданні встановлено, що він восени 2014 року з друзями перебував у бані та вирішили поспілкуватися по скайпу з ОСОБА_13 . Під час розмови з ОСОБА_14 , він повідомив, що продався його автомобіль. Під час вказаної розмови була присутня його дружина ОСОБА_9 . Із показань свідка ОСОБА_1 допитаної в судовому засіданні встановлено, що вона з ОСОБА_2 з 2011 року почали разом проживати, про що свідчать надані суду докази. Вона працювала на підприємстві та отримувала достойну платню та вони вирішили придбати автомобіль. 12.12.2012 вони одружилися з ОСОБА_2 і придбали автомобіль, який 21.12.2012 було зареєстровано на відповідача. В 2014 вони поїхали у Нову Зеландію, а автомобіль був залишений в гаражі у батьків ОСОБА_2 . По поверненню додому, вказаним автомобілем вони не користувалися, оскільки ОСОБА_15 говорив, що дорого його заправляти.

Із показань свідка ОСОБА_16 допитаного в режимі віжеоконфренції за допомогою програми « ОСОБА_17 », судом встановлено, що в нього з сім`єю ОСОБА_18 та ОСОБА_9 були гарні відносини, оскільки ОСОБА_14 є його братом. В 2014 році, коли ОСОБА_15 з ОСОБА_9 мали відїжджати у ОСОБА_19 , ОСОБА_14 зробив на нього доручення на розпорядження автомобілем Фольксваген. Згодом він продав вказаний автомобіль та отримані за нього кошти віддав матері ОСОБА_9 . Кошти в сумі біля 18 000 доларів США передавав в м. Вінниці, в мікрорайоні Поділля, біля відділення банку. Про те, що було продано автомобіль, ОСОБА_9 знала. Крім того, ОСОБА_9 після повернення з ОСОБА_6 , перебувала у домоволодінні батьків ОСОБА_14 , зокрема була у гаражі та бачила відсутність автомобіля. Питань ніяких у неї не виникало. Виходячи з принципу змагальності цивільного судочинства, обов`язок доведеності обставин, на які посилається сторона, як на підставу пред`явлених позовних вимог, покладаються саме на цю сторону (ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України). Суд, в свою чергу розглядає позовні вимоги в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків встановлених цим Кодексом. (ч.1,2 ст.13 ЦПК України).

Так, відповідно до свідоцтва про шлюб (а.с.7) 12 грудня 2012 року ОСОБА_2 зареєстрував шлюб з ОСОБА_20 .

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.7 зв.) 27.11.2018 ОСОБА_2 розірвав шлюб з ОСОБА_4 .

Відповідно до листа з ТСЦ МВС №0541 за №21/2-о-17/аз від 09.02.2021 (а.с.12) встановлено, що згідно відомостей Єдиного державного реєстру транспортних засобів 21.12.2012 за гр. ОСОБА_2 був зареєстрований автомобіль марки Volkswagen Passat VA, 2009 року випуску, на пісдтаві довідки рахунок ДПІ960131 від 12.12.2012 реєстраційна операція проведена Хмільницьким ВРЕР, 12.11.2014 року даний автомобіль був знятий з обліку для реалізації та 13.11.2014 був поставлений на облік на нового власника.

Відповідно до довідки із сайту Вінницького міського суду (а.с.38) судом встановлено, що на розгляді суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с.39) де 23.07.2016 за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на автомобіль Nissan Juke 2011 року випуску д.н.з. НОМЕР_3 .

Відповідно до декларації (а.с.40), копії договору купівлі-продажу транспортного засобу №ДГ-00044504 від 11.12.2012 (а.с.41) видаткової накладної (а.с.42), акту передачі транспортного засобу (а.с.43) судом встановлено, що ОСОБА_2 , 11.12.2012 в період шлюбу з позивачкою ОСОБА_1 було придбано автомобіль Volkswagen Passat VA, VIN-код: НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2

Відповідно до копії довіреності від 25.06.2014 (а.с.100) судом встановлено, що ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_21 , ОСОБА_16 та ОСОБА_22 розпоряджатися від його імені транспортним засобом Volkswagen Passat VA, VIN-код: НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 .

Відповідно до довідки з ТСЦ №0541 за 331/20541-1476 від 15.04.2021 (а.с.101) згідно Єдиного державного реєстру транспортних засобів, за ОСОБА_2 , був зареєстрований транспортний засіб марки Volkswagen Passat VA, VIN-код: НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , дата реєстрації 21.12.2012.

Одночасно інформують, що даний транспортний засіб був знятий з обліку для реалізації 12.11.2014 по дорученню від 25.06.2014, серії ВТ №823623, довірена особа - ОСОБА_16 .

Відповідно до листа з ТСЦ №0541 за №31/2/20541-3-80 від 26.05.2021 (а.с.179) згідно Єдиного державного реєстру МВС інформації щодо видачі посвідчення водія на прізвище - ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_2 відсутня.

За клопотанням представника позивача ОСОБА_1 по справі було призначено автотоварознавчу екпертизу і відповідно до висновку експерта від 16.06.2022 №3293/22-21 та додатками до нього (а.с.191-199) середня ринкова вартість автомобіля Volkswagen Passat VA, VIN-код: НОМЕР_1 , станом на 24.11.2021 року складає 291150,00 грн. Згідно з ч.1 ст. 60 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). У відповідності до ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою; при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового; для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово; згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена; договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що саме по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. За відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Такої ж позиції дотримується ВС у справі № 755/20923/14-ц провадження № 61-10442св18. Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників судового розгляду та враховуючи показання свідків допитаних у судовому засіданні, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Звертаючись до суду позивач просить визнати автомобіль Volkswagen Passat VA, VIN-код: НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 об`єктом спільної сумісної власності та стягнути з відповідача компенсацію вартості її частки у спільному майні подружжя, оскільки він був проданий без її згоди. Так, в судовому засіданні встановлено, що спірний автомобіль Volkswagen Passat VA, VIN-код: НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 було поставлено на облік під час перебування сторін у шлюбі і дана обставина не заперечується учасниками справи, а тому ця обставина в силу ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягає доказування. Даний автомобіль був об`єктом права їх спільної сумісної власності до його продажі у 2014 році. Так, судом встановлено що у 2014 році відповідачем ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі відчужено автомобіль марки Volkswagen Passat VA, VIN-код: НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 з відому та з узгодженням з позивачем ОСОБА_1 , хоча позивач зазначає, що не давала згоду на продаж транспортного засобу. Суд критично ставиться до показань позивачки ОСОБА_1 та не бере їх до уваги, допитаної в якості свідка, в частині того, що їй було не відомо про продаж автомобіля, оскільки це спростовується показаннями інших свідків, та довіреністю на розпорядження спірним автомобілем видану на її матір, брата та матір відповідача. Також в судовому засіданні встановлено, що вказаний автомобіль було продано у 2014 році, про що сторонам було відомо, зокрема даний факт підтверджується показаннями свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_12 та ОСОБА_16 , які вказали, що позивач ОСОБА_1 знала про продаж автомобіля та будь-яких претензій щодо його продажі не виказувала. Крім того, даних про те, що позивач зверталася до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, або вказаний автомобіль був реалізований без її згоди та відома на протязі більше шести років, матеріали справи не містять. Не подала позивачка беззаперечних доказів і на підтвердження своїх позовних вимог, щодо необізнаності про продаж автомобіля та витрачання коштів відповідачем не на потреби сім`ї. Враховуючи хронологію відчуження та придбання сторонами наступного транспортного засобу, яка є послідовною, слід визнати підставним посилання відповідача, що на купівлю у 2016 році транспортного засобу Nissan Juke 2011 року випуску д.н.з. НОМЕР_3 , який був зареєстьрований на позивача ОСОБА_1 , були залучені кошти від продажу попереднього автомобіля. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Згідно до правової позиції ВСУ у справі за № 6-2469цс16: «Пунктом 1 статті б Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної . давності має кілька важливих цілей, а саме, забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Отже, вищезазначене підтверджує той факт, що позивач ОСОБА_1 достовірно знала, що у 2014 році був проданий їх сімейний автомобіль Volkswagen Passat VA, VIN-код: НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , оскільки в подальшому спільно з відповідачем ОСОБА_2 використовували кошти з його продажу та жодних дій для захисту своїх прав та інтересів до 2021 року позивач не здійснювала. Таким чином, встановлюється те, що позивачем пропущено строк для звернення до суду за захистом своїм прав, при цьому не надано доказів, та не наведено фактичних обставин справи, які могли би свідчити, що позивач не знала, та більше того не могла дізнатись про порушення свого права, в частині продажі спільного автомобіля. За таких підстав, суд вважає необхідним у задоволенні позову відмоіити повністю. Керуючись ст. ст. 13, 19, 76-82, 258-265, 268,293,294 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, відмовити. Апеляційну скаргу на рішення суду сторони можуть подати протягом 30 днів з дня проголошення рішення до Вінницького апеляційного суду через Літинський районний суд Вінницької області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя : Желіховський В. М.