КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

24 травня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сліпченка О.І., суддів Сушко Л.П., Гуля В.В.

за участю секретаря: Пітенко І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі: Управління Державної казначейської служби України у Дарницькому районі міста Києва, відділу державної виконавчої служби Дарницього районного управління юстицій в місті Києві на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстицій у місті Києві, начальника відділу державної виконавчої служби Дарницього районного управління юстицій в місті Києві Мацюк Олени Володимирівни, Державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дарницього районного управління юстицій у місті Києві Рубан Любові Іванівни, Управління Державної казначейської служби України у Дарницькому районі міста Києва про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернувся з вищевказаним позовом, який обґрунтовано тим, що незаконними діями та бездіяльністю державних виконавців щодо виконання рішення суду йому завдано матеріальну шкоду.

Посилався на те, що боржник у виконавчому проваджені внаслідок вказаних дій виконавців самостійно відчужив квартиру.

Розмір матеріальної шкоди обґрунтовано вартістю вищевказаної квартири, яка становить 140 000 дол. США, що було еквівалентно на той час 1 200 000 грн. та 1 822 751 грн. заборгованості перед банком, в якому він брав кредит і розраховував його погасити за рахунок повернення боргу боржника у виконавчому провадженні.

Також позивач зазначав, що винними діями (бездіяльністю) державних виконавців йому завдано також і моральну (немайнову) шкоду, яку він оцінив в 2 000 000 грн., та яка полягає у моральних стражданнях та психологічних переживаннях, пов`язаних з відсутністю житла, з якого він був виселений в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, безперспективністю подальшого стягнення з боржника заборгованості на його користь.

Просив стягнути на свою користь за рахунок коштів державного бюджету 5 974 351 грн. моральної та матеріальної шкоди.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 січня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з управління державної казначейської служби України у Дарницькому районі м. Києва в особі Головного управління державної казначейської служби України в м. Києві за рахунок коштів державного бюджету шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 1 136 800 грн. матеріальної шкоди, завданої незаконними діями та бездіяльністю відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, 100 000 грн. моральної шкоди, завданої незаконними діями та бездіяльністю відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, 3 897,60 грн. судового збору, а всього 1 240 697,60 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду, заступник прокурора міста Києва, в інтересах відповідачів, подав апеляційну скаргу та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просив рішення суду скасувати та ухвалити нове.

В апеляційній скарзі посилається на те, суд безпідставно взяв до уваги свідчення свідка ОСОБА_2 щодо вартості квартири, оскільки останній не є спеціалістом в галузі оцінювання нерухомого майна, у матеріалах справи відсутні належні докази вартості квартири, як і договір про наміри щодо укладення договору купівлі-продажу квартири.

Крім того, вказує, що у порушення вимог процесуального закону суд першої інстанції прийняв рішення про стягнення з Державної казначейської служби України в місті Києві моральної та матеріальної шкоди, яка не була стороною у справі та до участі спору не залучалась.

Окрім цього, заступник прокурора зауважує, що було безпідставно пов`язано втрати матеріального характеру із моральною шкодою, не обґрунтовано період за який здійснено розрахунок моральної шкоди, не зазначено докази та не враховано вимоги щодо розумності та справедливості при прийнятті рішення про відшкодування моральної шкоди, оскільки факт хвороби позивача не вказує на причинно-наслідковий зв`язок із діями відділу Державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції в м. Києві пов`язаних з поверненням у 2010 році виконавчого документу та закриттям виконавчого провадження.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 січня 2016 року змінено та викладено в наступній редакції.

Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання з рахунку призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів державної влади за бюджетною програмою 3 504 030 на користь ОСОБА_1 1 136 800 грн. матеріальної шкоди та 20 000 грн. моральної шкоди, завданих незаконними діями та бездіяльністю відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у місті Києві.

В іншій частині заочне рішення залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції у частині задоволення позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди є законним та обґрунтованим. При визначенні розміру компенсації моральної шкоди суд першої інстанції вірно виходив з характеру правопорушення, тривалості душевних страждань позивача, проте, з урахуванням засад розумності та виваженості, зменшив розмір моральної шкоди до 20 000 грн.

Постановою Верховного Суду від 23 жовтня 2018 року скасовано рішення Апеляційного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року у частині стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання з рахунку призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів державної влади за бюджетною програмою 3504030 на користь ОСОБА_1 1 136 800 грн. матеріальної шкоди та передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судовому засіданні ОСОБА_1 просив визначити суму матеріальної шкоди на підставі звіту про оцінку надану ним, враховуючи, що відповідачі не оплатили призначену експертизу.

Інші належним чином повідомлені учасники справи не з`явились.

У відповідності до вимог ст.ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами;

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів

3) показань свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає в частині, яка перебуває на розгляді апеляційного суду.

Задовольняючи вимоги частково в частині матеріальної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що шкоду завдано незаконними діями та бездіяльністю відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві при цьому оцінив останню в розмірі 1 136 800 грн.

При цьому, суд першої інстанції визначив матеріальну шкоду в розмірі вартості цієї квартири, а саме 140 000 дол. США, що складало на день ухвалення рішення 1 136 800 грн. з урахувань можливості її продажу за вказану суму на підставі показів свідка.

З таким висновком колегія суддів не може погодитись з таких підстав.

Як встановлено судом, 15 листопада 2010 року Дарницьким районним судом м. Києва видано судовий наказ по справі №2н-201/10 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1 268 000 доларів США, що за офіційним станом НБУ станом на 15.02.2010 року становило 2 144 000 грн. заборгованості за договором позики від 3.04.2008 року, а також 850 грн. державного мита та 30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення (а.с.23т.1).

06 квітня 2010 року державний виконавець відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві Рубель І.В. винесла постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №18597468 (а.с.25 т.1).

Постановою цього ж державного виконавця від 28.04.2010 року накладено арешт на все майно боржника та оголошено заборону на його відчуження (а.с.26 т.1).

Згідно заяви ОСОБА_4 від 6 грудня 2010 року, поданої на ім?я начальника ВДВС Дарницького РУЮ м. Києва Мацюк О.В. та зареєстрованої за номером 15016/03-42/3 останній повідомив, що боржник ОСОБА_3 має на праві власності квартиру АДРЕСА_1 та інші квартири та просив не знімати арешт з майна боржника (т.1 а.с.35).

Проте, в цей же день 6.12.2010 року, державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві. Рубан Л.І. винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві на підставі ст.38 п.2, ч.1, ст.40 Закону України «Про виконавче провадження», в якій зазначалось про зняття арешту з майна боржника та скасування інших заходів примусового виконання рішення (т.1 а.с.36).

На наступний день після винесення постанови про повернення виконавчого документу стягувачеві і зняття арешту з майна боржника, тобто 7.12.2010 року боржник ОСОБА_3 продав належну йому на праві власності вищенаведену квартиру згідно договору купівлі-продажу від 7 грудня 2010 року (а.с.37-39).

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 2 квітня 2013 року, яка вступила в законну силу, дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві Рубан Л.І. щодо винесення постанови про повернення виконавчого документу стягувачеві від 6 грудня 2010 року по виконанню судового наказу №2н-201 визнано неправомірними і зобов`язано вжити заходів, щодо скасування цієї постанови (а.с.41-43).

У подальшому виконавче провадження було відновлено, однак майна боржника, на яке б можна було звернути стягнення не встановлено, тому постановою про повернення виконавчого документу стягувачеві від 26.09.2014 року виконавчий лист був повернутий позивачеві (а.с.165).

Як було вище зазначено, рішення апеляційного суду скасовано в частині стягнення матеріальної шкоди, з огляду на відсутність належного підтвердження оцінки квартири за адресою: АДРЕСА_2

Як убачається з матеріалів справи, як на підставу визначення вартості квартири АДРЕСА_3 боржника ОСОБА_3 , яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , виходили з показів свідка ОСОБА_2 , який мав намір придбати зазначену квартиру за 140 000 дол США (а. с. 114).

Також у матеріалах справи є довідка (письмова консультація) суб`єкта оціночної діяльності ПП «Аверті» від 22 січня 2015 року про орієнтовну ринкову вартість 1 кв. м об`єкту нерухомості на АДРЕСА_2 , яка складає 12 910 грн (а. с. 167-175 т. 1).

11 лютого 2019 року ОСОБА_1 надано звіт про незалежну оцінку вищенаведеної квартири (а.с.39-88 т.3), який був поставлено під сумнів іншими учасниками процесу.

З метою усунення вищенаведених протиріч ухвалю Київського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року було призначено справі експертизу на вирішення якої поставлено питання:

- Яка вартість квартири АДРЕСА_1 на грудень 2010 року та на даний час?

27 червня 2019 року провадження по справі відновлено в зв`язку з поверненням без виконання вказаної ухвали, оскільки не було проведено попередньої оплати експертизи, покладеної на ОСОБА_1 .

Враховуючи, те що відповідачі ставили під сумнів наявний в матеріалах справи звіт про незалежну оцінку вищенаведеної квартири, колегія суддів прийшла до висновку про необхідність призначення експертизи повторно, а враховуючи, що звіт наданий позивачем ставиться під сумнів відповідачами, оплату експертизи було покладено на відповідача - відділ державної виконавчої служби Дарницького управління юстиції у місті Києві.

Ухвалю Київського апеляційного суду від 13 серпня 2019 року було призначено справі експертизу на вирішення якої поставлено питання:

- Яка вартість квартири АДРЕСА_1 на грудень 2010 року та на даний час?

07 лютого 2022 року провадження по справі відновлено в зв`язку з поверненням без виконання вказаної ухвали, оскільки відповідач не здійснив попередньої оплати експертизи.

Враховуючи, що відповідач не виконав покладений на нього обов`язок з оплати призначеної експертизи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу з урахуванням наявних в справі доказів, зокрема звіту про незалежну оцінку вищенаведеної квартири (а.с.39-88 т.3) наданого позивачем.

Скасовуючи рішення апеляційного суду в частині відшкодування матеріальної шкоди Верховний Суд вказав, що помилково визначалась вартість квартири з показів, наданих свідком, а не відповідно до порядку, за яким мав би визначати ціну цього нерухомо майна державний виконавець, якщо б воно не було відчужене через неправомірні дії державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом ст. 1174 ЦК України обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про державну виконавчу службу» та Закону України «Про виконавче провадження».

У частині першій статті 5 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон) державний виконавець зобов`язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини другої статті 86 цього Закону збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам при здійсненні виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 02 квітня 2013 року, яка набрала законної сили, дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві Рубан Л. І. щодо винесення постанови про повернення виконавчого документу стягувачеві від 06 грудня 2010 року по виконанню судового наказу № 2н-201 визнано неправомірними і зобов`язано вжити заходів щодо скасування цієї постанови (а. с. 41-45 т. 1).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для відшкодування матеріальної шкоди, завданої неправомірними діями державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві. ОСОБА_1 , що Верховним Судом в постанові від 23 жовтня 2018 року не спростовувались, при цьому вказано не необхідності визначення матеріальної шкоди з урахуванням доказів підтвердження оцінки квартири.

Згідно з приписами ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінка майна, майнових прав - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в ст. 9 цього Закону і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності.

Частиною 6 ст. 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» передбачено, що положення (національні стандарти) оцінки майна є обов`язковими до виконання суб`єктами оціночної діяльності під час проведення ними оцінки майна всіх форм власності та в будь-яких випадках її проведення.

Національний стандарт № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 року № 1440 є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки майна та майнових прав суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна. Поняття, що вживаються у цьому Стандарті, використовуються в інших національних стандартах.

Національний стандарт № 2 «Оцінка нерухомого майна», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року № 1442, є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки нерухомого майна (нерухомості) суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна та проводять державну експертизу звітів з експертної грошової оцінки земельних ділянок державної та комунальної власності у разі їх продажу.

Відповідно до пункту 51 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», незалежна оцінка майна проводиться у такій послідовності: - укладення договору на проведення оцінки, - ознайомлення з об`єктом оцінки, збирання та оброблення вихідних даних та іншої інформації, необхідної для проведення оцінки; - ідентифікація об`єкта оцінки та пов`язаних з ним прав, аналіз можливих обмежень та застережень, які можуть супроводжувати процедуру проведення оцінки та використання її результатів; - вибір необхідних методичних підходів, методів та оціночних процедур, що найбільш повно відповідають меті оцінки та обраній базі, визначеним у договорі на проведення оцінки, та їх застосування; - узгодження результатів оцінки, отриманих із застосуванням різних методичних підходів; - складання звіту про оцінку майна та висновку про вартість об`єкта оцінки на дату оцінки; - доопрацювання (актуалізація) звіту та висновку про вартість об`єкта оцінки на нову дату (у разі потреби).

Згідно з абзацом 12 пункту 56 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» звіт про оцінку майна, що складається у повній формі, повинен містити: письмову заяву оцінювача про якість використаних вихідних даних та іншої інформації, особистий огляд об`єкта оцінки (у разі неможливості особистого огляду - відповідні пояснення та обґрунтування застережень і припущень щодо використання результатів оцінки), дотримання національних стандартів оцінки майна та інших нормативно-правових актів з оцінки майна під час її проведення, інші заяви, що є важливими для підтвердження достовірності та об`єктивності оцінки майна і висновку про його вартість.

Враховуючи, що відповідач ухилився від обов`язку з оплати проведення експертизи, колегія суддів вважає за можливе визначити розмір матеріальної шкоди завданої позивачу на підставі наданого ним звіту про оцінку вартості квартири АДРЕСА_1 на суму 1 902 000 (т.3 а.с. 39 - 88).

Відповідно до ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню грошові кошти в сумі 1 902 000 грн. на відшкодування матеріальної шкоди, а в іншій частині позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди необхідно відмовити.

Постановою Верховного Суду від 23 жовтня 2018 року рішення Апеляційного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року в іншій частині позовних вимог залишено без змін, а тому апеляційний судом не переглядалось.

Варто заважити, що апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що Державна казначейська служба України не порушувала прав та обов`язків позивача, не вступала із нею у будь-які правовідносини та не завдала їй жодної шкоди, тому не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу іншими суб`єктами, з огляду на те, що виконання рішення суду про стягнення коштів здійснюється ДКС України не з власного рахунку, а з Державного бюджету України у межах відповідних призначень.

Водночас апеляційний суд вказує на те, що відшкодування шкоди має здійснюватися не за рахунок коштів Державної казначейської служби України, а через органи казначейства з Державного бюджету України, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) та висновкам, які містяться у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2020 року у справі №556/896/18 (провадження №61-8182св19) та від 18 листопада 2020 року у справі №554/5980/18 (провадження №61-7636св19).

Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч.2 ст. 2 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16 (провадження №12-110гс18)).

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі №352/2255/19.

Відтак, апеляційний суд вважає за необхідне викласти резолютивну частину, щодо здійснення стягнення матеріальної шкоди на користь позивача, шляхом стягнення її з Державного бюджету України.

Відповідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі: Управління Державної казначейської служби України у Дарницькому районі міста Києва, відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції в місті Києві - задовольнити частково.

Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 січня 2015 року в частині відшкодування матеріальної шкоди скасувати та ухвалити цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) грошові кошти в сумі 1 902 000 (один мільйон дев`ятсот дві тисячі) грн. на відшкодування матеріальної шкоди, завданої громадянину незаконними діями та бездіяльністю відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у місті Києві.

В іншій частині позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «24» травня 2022 року.

Головуючий

Судді: